I dette nummeret:

Leder: Mange rom i humanismens hus
Om humanisme og religionskritikk

Ronny Kjelsberg:
Tupacs siste kamp
Konspirasjonstenkning i amerikansk hiphop-kultur

Daniel Wiklander:
Islamistene søker den svenske makten
Vad sker i de svenske regeringspartierna?

John Færseth:
De norske israelittene
På jakt etter Israels tapte stammer

Morten Fastvold:
Sekularisme og tanken om moralsk likhet
Et bokessay om kristen arv

Bøker

Levi Fragell om Vi som ikke kommer til himmelen av Håkon og Tor Edvin Dahl
Bok: De valgte livet

Mahmoud Farahmand om Norsk islam: Hvordan elske Norge og Koranen samtidig av Muhammad Usman Rana
Bok: Muslimsk pilegrimsferd til USA

Erlend Hovdkinn From om Battling the Gods: Atheism in the Ancient World av Tim Whitmarsh
Bok: Kampen mot de greske gudene

Leder: Mange rom i humanismens hus

Human-Etisk Forbund har ønsket seg en frittalende og rebelsk ungdomsorganisasjon. Det har forbundet fått, og Humanistisk Ungdom har kommet med utspill som har fått en del øyenbryn til å heve seg. Sikkert mye på grunn av retningen utspillene har tatt: Humanistisk Ungdom mener moderforbundet står fast i en religionskritikk fra gamle dager.

Didrik Søderlind

I utgangspunktet er alt som det skal være. Unge mennesker skyter med avsagd hagle, og den eldre generasjonen (undertegnede inkludert) føler at de kanskje ikke helt treffer blinken. Og de haglene som faktisk treffer, svir som bare det.

De siste årenes humanisme har påvirket av den nyateistiske bølgen. Den slo aldri helt an i Norge, men i land der livssynsfrontene er steilere solgte folk som Richard Dawkins og Christopher Hitchens millioner av bøker.

Som alle bølger kom det en motreaksjon, som gjerne kalles «den religionspositive ateismen».

Som du kan gjette av dette foregår det en heftig diskusjon innad i humanistiske miljøer om religionskritikkens plass, og det er i lys av dette man må se Humanistisk Ungdoms utspill.

Vi humanister er en mangslungen gjeng. Det kan være litt skummelt. Som humanist kan man nemlig få smake på den synkende følelsen muslimer og kristne kjenner så alt for godt: «Hjelpe meg, har dette mennesket samme livssyn som meg?»

Men at man ikke nødvendigvis kjenner seg igjen i andre humanister kan også være en styrke. For det viser at humanismen er et livssyn for alle typer mennesker. Det er fascinerende å se hvordan humanismen får forskjellig uttrykk i forskjellige land og kulturer. Slik kristendom i Etiopia og USA er forskjellige ting, kan humanisme i India og Norge også være det.

Dette mangfoldet viser noe viktig, nemlig at humanisme er et livssyn som kan gi seg mange uttrykk. Slik humanisme må være – for å leve og vokse. For jo mer mangfoldige vi er, desto flere retninger kan vi vokse i. Og vokse, det gjør vi: Over hele verden står stadig flere åpne ateister og humanister fram.

Den organiserte livssynshumanismen oppsto rett etter annen verdenskrig. Det betyr at livssynet er relativt ungt. Det høres kanskje pompøst ut, men humanismen ligger til en viss grad fremdeles i støpeskjeen. Og vi kan være med å støpe humanismen slik vi vil ha den. Da trenger vi å ta diskusjonene om hva denne humanismen skal være.

Diskusjonen om religionskritikkens rolle i humanismen kommer derfor ikke til å være over med det første.

Tupacs siste kamp: Konspirasjonstenkning i amerikansk hiphop-kultur

Kontroversene rundt Karpe Diems bruk av ordet «jøde» som skjellsord er nok overdrevne. Men konspirasjonstenking (også rasistisk) er ikke ukjente i hiphop. Heldigvis finnes det motkrefter.

Ronny Kjelsberg

Troen på ulike konspirasjonsteorier – at hendelser ikke skjer tilfeldig eller av de grunnene som framstår mest åpenbare, men heller at de er bevisste og planlagte av grupper av mennesker med onde hensikter – er utbredt i det US-amerikanske samfunnet. En studie fra 2014 viste at halvparten av alle amerikanere tror på slike teorier. Nå er det selvsagt stor forskjell på konspirasjonsteorier, på hvor outrerte de er og på hvor mange som tror på ulike typer, men tallene er uansett svært høye. F.eks. tror 19 % at USAs myndigheter stod bak angrepene på World Trade Center i 2001.[1]

Ikke overraskende har deler av denne tenkningen påvirkningskraft også i afroamerikansk kultur, hvor hiphopen har sitt utspring. Det afroamerikanske samfunnet har generelt vært preget av lav tillit til myndighetene. Det har ofte også vært med god grunn. Selv mange tiår etter borgerrettighetsbevegelsen og etter åtte år med en afroamerikansk president har blant annet bevegelsen #blacklivesmatter vist at det er et stykke igjen før «all men are created equal» i USA. Med den positive og nødvendige kampen mot diskriminering og for likeverd følger det likevel også med en nisse på lasset: konspirasjonstenkningen.

Konspirasjonsteorier vokser gjerne fram i samfunn med lav tillit til myndighetene. Cass R. Sunstein beskriver hvordan det skjer i lukkede samfunn:[2]

In a closed society, secrets are far easier to keep, and distrust of official accounts makes a great deal of sense. In such societies, conspiracy theories are both more likely to be true and harder to disprove in light of available information. But when the press is free, and when checks and balances are in force, government cannot easily hide its conspiracies for long.

Argumentet kan også utvides til å gjelde subkulturer som har opplevd undertrykkelse i et ellers åpent samfunn. Der vil skepsis til myndighetene og generelt til de «offisielle» framstillingene av virkeligheten ha gode vekstvilkår.

Konspirasjonstenkning i afroamerikansk kultur

I tillegg til fenomenet med manglende tillit til myndighetene vil mennesker som lever under pressede og vanskelige forhold, som diskriminerte minoriteter, i større grad enn andre ofte også kunne ty til konspirasjonsteorier for å få tilbake en illusjon av kontroll over livene sine. Det vil kunne forsterke dette bildet.[3]

Det er da heller ingen mangel på konspirasjonsteorier i den afroamerikanske kulturen. Daniel Pipes gir et eksempel:[4]

A new and inexpensive drink named Tropical Fantasy appeared throughout the northeastern United States in September 1990 and sold extremely well in low-income neighborhoods during the next half year. The fact that most of its Brooklyn, New York, employees were black made the beverage the more appealing. But anonymous leaflets turned up in black areas in early 1991, warning that the soft drink was manufactured by the Ku Klux Klan and contained «stimulants to sterilize the black man.» Although journalistic and police investigations found this accusation to be completely fraudulent, it struck a chord among consumers, and sales plummeted by 70 percent.

Alt fra nye brustyper til drapene på Malcolm X og Martin Luther King til ideer om mystiske nettverk som styrer verden, er blitt, og blir stadig, gjenstand for konspirasjonstenkning.

Tupac Shakur – bevisst endringsagent

Men det finnes som sagt motkrefter. En av dem var Tupac Shakur, best kjent under artistnavnet 2Pac. Da han døde i 1996, i en alder av bare 25 år, var han en av hiphopens absolutte superstjerner. Å dø ung løftet ham derfra og opp i populærkulturens elitedivisjon, sammen med navn som Bruce Lee, Bob Marley og andre som falt fra da de var på topp.

Tupac Shakur var en av hip hop-musikkens største ikoner, og prøvde seg også som skuespiller. Her i filmen Poetic Justice (1993). Foto: Columbia Pictures/Scanpix

På det siste albumet før han ble drept, skiftet Shakur navn og kalte seg Makaveli. I og med at han ble skutt og drept like før det kom ut, og alle senere (offisielle) posthume album ble gitt ut under 2Pac-navnet, ble det med det ene albumet, The Don Killuminati – The 7 Day Theory, under dette pseudonymet. Han rakk følgelig heller ikke å forklare konseptet i lanseringsintervjuer, og albumet forsvant relativt fort fra den offentlige bevisstheten.

Men 2Pac gjorde lite ubevisst i sin karriere. Fra starten av var mye av hiphopen hans sterkt politisk, blant annet preget av morens bakgrunn i Black Panther-bevegelsen. Etter hvert ble han en del av det blomstrende gangstarap-miljøet i Los Angeles på 90-tallet, og musikken ble dratt over mot mer brutale tekster preget av vold, sex, kriminalitet og et tidvis tvilsomt kvinnesyn, men i motsetning til enkelte andre innen sjangeren begrenset han seg ikke til det. Også disse tekstene hadde et tydelig sosialt budskap. Selv om han tilpasset seg en sjanger tidvis preget av tanketomme tekster over temaet sex, money & drugs, brukte 2Pac gangstarapens appell til å si noe mer om samfunnet.

En av de aller mest utbredte konspirasjonsteoriene om skjulte maktnettverk spinner rundt den hemmelige organisasjonen «Illuminati». I virkelighetens verden var Illuminati et av mange hemmelige forbund som ble etablert i opplysningstiden. Det virkelige Illuminati ble forbudt av greve Karl Theodor av Bayern sist på 1700-tallet. I konspirasjonsteoretikernes verden lever derimot selskapet videre, og det trekker i trådene bak mange av de store begivenhetene i verden. Som vi ser spiller tittelen på Tupacs album på nettopp disse konspirasjonsteoriene. Hva mente Tupac med Killuminati? Var han selv fanget av konspirasjonstenkningen om mektige nettverk som trekker i trådene bak alt som skjer i verden?

Tupacs oppgjør med konspirasjonstenkningen

I et lite kjent intervju gjort kort tid før han døde, kommenterer Tupac nettopp dette med en liten anekdote fra sin tid i fengsel (unnskyld det grafiske og slangpregede språket, men slik er og var virkeligheten i disse miljøene):[5]

Like niggaz is telling me about this Illuminati shit while I’m in jail right? That’s another way to keep your self-esteem down. That’s another way to keep you unconfident. And that’s why I’m putting the ‘k’ to it, cuz I’m killin’ that Illuminati shit. If these muthafuckaz wanted to kill you, why the fuck they gonna tell Farrakhan? Why they gonna tell the Nation of Islam? Why they gonna tell this nigga in jail about the plan? How did he know? How’d it leak to him? Who told him? The pope? Who? Cuz they like ‘The pope, and the money’ C’mon man! Get the fuck outta here!

Her ser vi at Tupacs intensjon med albumnavnet nettopp var å motvirke denne slags konspirasjonstenkning, som han anså som et blindspor og hinder i kampen for rettferdighet. Og som vanlig legger han ikke fingrene imellom og peker på hvor latterlige disse ideene er. Louis Farrakhan, mangeårig lederskikkelse i Nation of Islam (NOI), som blant annet er kjent nettopp for slike konspirasjonsteorier, får også gjennomgå i dette korte intervjuet. Farrakhan og NOI skal vi komme tilbake til senere i denne teksten.

Om vi ser på miljøene Shakur vanket i, hvor våpen, narkotika og alkohol fløt, var døden heller aldri langt unna. Da Shakur ble skutt og drept i Las Vegas i 1996, var det bare to år siden han ble skutt fem ganger ved et platestudio på Manhattan, men overlevde. Noen var åpenbart ute etter ham, og Shakurs mistanker mot rapperen Notorious B.I.G. skapte en voldsom øst–vest-feide mellom noen hiphop-miljøer i Los Angeles og New York. Den endte ikke før også B.I.G. ble skutt og drept i 1997. I miljø hvor slike ting skjer og paranoia til tider er berettiget, blir veien til konspirasjonstenkningen naturlig nok kortere.

2Pac falt likevel ikke for disse outrerte teoriene om Illuminati og dets like og hadde planlagt flere utspill. Et annet eksempel på denne latterliggjøringen kan vi se i låta «They Don’t Give A Fuck About Us», som ble skrevet i samme periode, men ikke utgitt før på det femte (!) posthume 2Pac-albumet, Better Dayz (2002):

Some say they expect Illuminati take my body to sleep
Niggas at the party with they shotties
Just as rowdy as me
Before I flee computer chips
I gotta deal with brothas flippin
I don’t see no devils bleedin’
Only black blood drippin
We can change
Whatcha now say?
I’m watchin niggaz work their lives out without pay (huh)
Whatever it takes to switch places wit the bustas on top
I’m bustin’ shots make the world stop
They don’t give a fuck about us

Som vi ser også her, mener Shakur at dette tankegodset er latterlig, men også at det er en farlig avsporing i og med at det tar oppmerksomheten bort fra den virkelige undertrykkelsen som skjer. Tupac la opp til et oppgjør med dette tankegodset, men han ble drept før han rakk det. En tragisk konsekvens av dette er at tekstlinjer som disse ofte blir misforstått og/eller misbrukt av konspirasjonsteoretikere som f.eks. påstår av det var Illuminati som drepte Tupac for at han ikke skulle avsløre dem.[6] I det hele tatt har Tupacs død paradoksalt nok, men ikke uventet, blitt gjenstand for en rekke konspirasjonsteorier, både rundt hvem som drepte ham og rundt at han egentlig ikke er død likevel. Dette fenomenet er kjent også rundt andre dødsfall, som f.eks. det til prinsesse Diana.[7]

Konspirasjonstenkning i hiphop-miljøer i dag

Konspirasjonstenkningen har altså ikke forsvunnet etter Tupac Shakurs død. Heller ikke fra hiphop-miljøene. Et talende eksempel på dette kan vi f.eks. se i et lite intervju/foredrag foran en gruppe ungdommer med en annen svært anerkjent rapper, KRS-One, publisert av hiphop-nettsamfunnet BeatGrade.[8]

They want you to believe they are someone to be feared. Those who know the truth, know what the Illuminati is. You know what Freemasonry is. In fact, you know that the only reason you can even speak the word Freemasonry and Illuminati, is that the real secret society is operating on us right now, and you do not know. Those who are really in control, we don’t even know their names. We will never know their names, and here’s the secret to life right here: The ones that are in control are righteous and good! The world is controlled by righteous people! Those righteous people make you believe that they must be feared so you don’t rob them and beat them, and run up in The White House … (Alt med uregelmessige innsmett av «right!» fra intervjueren.)

Til konspirasjonsteori å være er denne både omfattende og interessant. Illuminati eksisterer ikke fordi det er et skyggespill – den virkelige makten ligger skjult, og den vet du ingenting om. Man kan vel kanskje også si at det er en sympatisk konspirasjonsteori, all den tid den neppe kan få noen til å begå voldelige handlinger for å beskytte seg mot innbilte maktnettverk. De som styrer, er jo rettferdige og gode. Så da får de vel bare fortsette det gode arbeidet.

De farligste konspirasjonsteoriene

De virkelig farlige konspirasjonsteoriene er på sin side de der bestemte etniske grupper blir pekt på som de ansvarlige konspiratørene. Det klassiske eksemplet er jo de antisemittiske konspirasjonsteoriene som foret nazismen, hvor jødene fikk skylden for «jødebolsjevismen», og i starten også for kapitalismen, helt til Hitler inngikk allianser med det tyske borgerskapet og «venstrefascistene» i nazipartiet ble utradert i «de lange knivers natt».

Det kan derfor være på sin plass å kikke litt ekstra på rasismen i hiphop-kulturen. Når det gjelder rasisme, har det afroamerikanske samfunnet og hiphopen selvsagt først og fremst drevet med å bekjempe det. Det er jo snakk om miljø som i svært stor grad har fått kjenne på konsekvensene av rasisme. En konsekvens av det er også at det er relativt lite eksplisitt rasisme i hiphop-tekster, i hvert fall sammenlignet med hvor drøye tekstene ofte er og hvordan de tidvis ellers har flommet over av f.eks. sexisme og homofobi.

Det finnes likevel koblinger. Hvor omfattende disse er, er mer usikkert, og noen kvantitativ analyse er så vidt meg bekjent ikke gjort. Hiphopen speiler likevel selvsagt deler av afroamerikansk kultur, og i forlengelsen amerikansk kultur generelt, hvor det tradisjonelt har vært et betydelig mye større fokus på «raser» og en større aksept for bruken av rasebegrepet og tildeling av ulike karakteristikker og oppfatninger til det enn det som ville vært akseptert i Norge. («Rase» føres jo også opp i offentlige registre.)

Et eksempel på dette er at Big Daddy Kane kan droppe linjer som «If that’s your girl in the corner, stay up on her, cuz I’ve been watching her more than a Korean store owner» uten at noen løfter mange øyenbryn. (Fra tittelsporet til albumet Daddy’s Home, 1994.) Her spiller han på myten om den mistenksomme og grådige koreanske butikkeieren. Den asiatiske butikkeieren som ser med skepsis på svart urban ungdom dukker f.eks. opp både i den sjangerdefinerende sosialrealistiske filmen Menace II Society (1993) og parodifilmen Don’t Be a Menace to South Central While Drinking Your Juice in the Hood (1996). Ice Cubes «Black Korea» (Fra Death Sertificate, 1991) er et særlig kjent (og drøyt) eksempel. Vi kan se at dette er en stereotyp som også har sterke likhetstrekk med enkelte antisemittiske sådanne. Høyere generell aksept for å få fenomener til å handle om rase åpner selvsagt for det samme i konspirasjonstenkningen, men hvor utbredt ulike slike ideer er, er igjen vanskelig å måle.

Antisemittisme i hiphop

I dette perspektivet har de amerikanske jødiske og de afroamerikanske miljøene også en kompleks forhistorie. Dels har de tilhørt sosiale grupper med motstridende (økonomiske) interesser i deler av USAs geografi og historie. Dels har de hatt felles interesser i å bekjempe diskriminering av etniske minoriteter, som i borgerrettsbevegelsen. Du har noen eksempler på rappere som videreformidler myter om «jødestyrt industri», som når den Huston-baserte rapperen Scarface påstår at det foregår en konspirasjon mot svarte i hiphop av «an industry that is so fucking white and so fucking Jewish»[9], men det framstår generelt ikke så systematisk og ideologisk forankret.

Antisemittisme blir også reagert på – innimellom. Det mest kjente eksemplet er kanskje da Professor Griff måtte forlate den politiske hiphop-gruppen Public Enemy i 1989 etter å ha uttalt ting som «Jews are responsible for the majority of the wickedness in the world».[10] Professor Griff beklaget uttalelsene senere, etter et møte med studentorganisasjonen National Holocaust Awareness Student Organization.[11] Så bevisstgjøring og spredning av kunnskap fungerer også her.

Nation of Islam – roten til mye vondt

Der koblingen til antisemittisme kan være noe mer systematisk og ideologisk, er nettopp i forbindelse med Louis Farrakhan og Nation of Islam, som Tupac harselerte med i intervjuet vi gjenga litt fra tidligere. Dette er nemlig alt annet enn en vanlig muslimsk menighet, og her har rasetenkingen dominert i store deler av arbeidet deres.

At grupper og miljø som har vært utsatt for rasistisk undertrykking, tar i bruk det mentale verktøyet de har blitt lært opp i på smertefullt vis – rasismen – og forsøker å snu det mot sine undertrykkere, er ikke noe nytt fenomen. Vi har sett det i kampen mot apartheid i Sør-Afrika, og vi har sett det i enkelte svarte miljø i USA. Den anti-svarte rasismen blir forsøkt snudd til en anti-hvit rasisme. Det er selvsagt forståelig at slikt skjer i et samfunn hvor rase blir tillagt en betydelig forklaringskraft, og man kan sympatisere med undertrykte grupper som bruker undertrykkernes våpen mot dem. Men det er fortsatt rasisme. Og det er fortsatt skadelig.

Og dette har i stor grad preget Nation of Islam og de delene av afroamerikansk kultur som har gravitert rundt denne og lignende bevegelser. Southern Poverty Law Center, en amerikansk NGO som arbeider mot ekstremisme og hatgrupper, beskriver NOI på denne måten:[12]

… its bizarre theology of innate black superiority over whites – a belief system vehemently and consistently rejected by mainstream Muslims – and the deeply racist, anti-Semitic and anti-gay rhetoric of its leaders, including top minister Louis Farrakhan, have earned the NOI a prominent position in the ranks of organized hate.

Louis Farrakhan og NOI har nok hatt en viktig rolle i å spre både slike rasistiske ideer og ulike konspirasjonsteorier om mektige herskere som trekker i trådene i det afroamerikanske miljøet. Som en tidligere samarbeidspartner, men etter hvert motstander av den legendariske Malcolm X har han en historie fra bl.a. borgerrettighetsbevegelsen få kan matche.

Her kan vi også finne et eksempel på hvordan troen på konspirasjonsteorier kan være større i miljø og sammenhenger hvor veien til de virkelige konspirasjonene er kortere. I 1995 ble Malcolm X’ datter, Qubilah Shabazz, nemlig arrestert for mordforsøk mot Farrakhan etter å ha forsøkt å få en FBI-informant til å drepe ham. Shabazz var nemlig overbevist om at Farrakhan hadde en finger med i spillet i drapet på hennes far (noe som kanskje ikke er umulig, gitt fiendskapet dem imellom på det tidspunktet, men som aldri er bevist).[13] Hun inngikk senere et forlik hvor hun slapp unna med å gjennomgå et behandlingsprogram uten å innrømme skyld.[14]

Det var for øvrig bl.a. nettopp rasismen i tankegodset til NOI som lå bak da Malcolm X brøt med organisasjonen. Etter å ha besøkt Mekka og snakket med muslimer fra hele verden av alle etniske bakgrunner fikk han et helt annet syn enn det NOI hadde.[15] I en samtale med Gordon Parks to dager før han ble drept, utdypet han poenget:[16]

… listening to leaders like Nasser, Ben Bella, and Nkrumah awakened me to the dangers of racism. I realized racism isn’t just a black and white problem. It’s brought bloodbaths to about every nation on earth at one time or another.

NOI har også koblinger mot helt andre konspirasjonsmiljø. Som vi nok kan se også i andre sammenhenger, kan konspirasjonstenkning skape «strange bedfellows». Farrakhan har blant annet besøkt den hvite høyreekstreme mediepersonligheten og konspirasjonsteoretikeren Alex Jones til en hyggelig samtale om alt de var enige om. Der ble den gjensidige rasismen lagt bort til fordel for spekulasjoner om globale konspirasjoner og forakt for «the establishment», og Jones fikk også Farrakhan til å gå langt i å støtte Donald Trumps presidentkandidatur.[17]

Ice Cube og NOI

Men nå er det kanskje på tide å føre trådene tilbake til hiphopens verden. Farrakhan og NOI har nemlig også ytt stor påvirkning på innflytelsesrike aktører i hiphopen, som f.eks. gangstarapperen og det tidligere NWA-medlemmet Ice Cube, som promoterte Nation of Islam på 90-tallet.[18]

Også hos Cube finner vi spor av antisemittisme. I det som ofte blir kåret til tidenes beste disselåt (en låt som handler om å rakke ned på andre rappere, en egen sjanger innen hiphop), «No Vaseline» (fra albumet Death Sertificate), hvor han tar et oppgjør med sine tidligere bandkamerater i NWA, finner vi linjer som «Cause you can’t be the Nigga 4 Life crew/ With a White Jew telling you what to do». Også det skapte kontroverser, og i en senere reutgivelse av låta fra Death Row Records var jødereferansene fjernet.

Jøden Ice Cube refererte til, var for øvrig Jerry Heller, som fungerte som manager for nevnte NWA, som foruten Ice Cube bestod av Dr. Dre, Eazy-E, MC Ren og DJ Yella. NWA dannet grunnlaget for hele gangstarap-sjangeren på Vestkysten på slutten av 80- og starten av 90-tallet, og det er nok ingen overdrivelse å si at musikkstilen slik vi kjenner den i dag, ikke ville eksistert uten Heller.

Men siden Heller var forretningsmann og ikke musiker, og det var krangler om økonomien, passet han fint inn i det samme, klassiske narrativet Scarface malte tjue år senere: en pengegrisk jøde som driver renkespill for å utnytte andre. Nå er Heller en kontroversiell figur, så jeg skal ikke ta stilling til hva han må ha gjort eller ikke – poenget her er bruken av den rasistiske stereotypen som antyder at han gjør det fordi han er jødisk. I Ice Cubes versjon faller det også inn i et mønster som tangerer hans sympati med NOI.

NWA, Death Row og JDL

Det var likevel ikke bare Ice Cube som var misfornøyd med Hellers styring av økonomien til NWA. Også Dr. Dre brøt etter hvert ut og startet så plateselskapet Death Row Records sammen med den tidligere livvakten Marion «Suge» Knight. Dette plateselskapet dominerte hiphopen på midten av 90-tallet og stod også bak Tupac Shakurs gjennombrudd med dobbeltalbumet All Eyez on Me. Dre skulle likevel oppdage at det ikke var så enkelt å drive forretninger med Knight, som var beryktet for sin voldelige framgangsmåte, heller. Så han brøt ut også fra Death Row Records, for å starte sitt eget plateselskap, Aftermath records.

I historien om Suge Knights rolle i oppløsningen av NWA ligger det også en fortelling om rasisme mellom ulike minoritetsgrupper i det amerikanske samfunnet. I mange framstillinger, som bl.a. i NWA-filmen Straight Outta Compton, hevdes det at Knight brukte vold og trusler om vold for å få løst artister fra kontraktene sine og få dem over til Death Row Records.[19]

Til gjengjeld benyttet Jerry Heller seg av den ytterliggående organisasjonen «Jewish Defence League» for å ha et tilsvarende voldelig tilsvar. SPLC beskriver JDL som

… a radical organization that preaches a violent form of anti-Arab, Jewish nationalism. Its late founder, Rabbi Meir Kahane, claimed that Jews face fierce anti-Semitism domestically and abroad and must protect themselves by any means necessary. The JDL’s position with regard to Israel is denial of any Palestinian claims to land and the calling for the removal of all Arabs from the “Jewish-inherited soil.” The group has orchestrated countless terrorist attacks in the U.S. and abroad, and has engaged in intense harassment of foreign diplomats, Muslims, Jewish scholars and community leaders, and officials.[20]

Dette er dermed et eksempel på de mer destruktive sidene av det amerikanske samfunnets fokusering på «rase», hvor både jødiske og anti-jødiske ekstremistgrupper som NOI brukes inn i konflikter i hiphop-miljøet som i realiteten handler om penger.

Frigitte FBI-dokumenter viser også at JDL drev med trusler og utpressingsforsøk mot andre hiphop-artister, deriblant nettopp Tupac, uten at han henfalt til samme type uttalelser som Ice Cube.[21]

NOI og hiphop i dag

Til Ice Cubes forsvar kan det nevnes at han var relativt ung på det tidspunktet han kom med uttalelsene sine, og at han allerede for 15 år siden distanserte seg fra NOI. Riktignok uten å ta noe oppgjør, men heller ved å forsøke å nedtone sin egen involvering.[22]

I tillegg til Ice Cube har også den tidligere nevnte hiphop-gruppa Public Enemy tidvis støttet opp om Farrakhan og NOI. Selv om de har tatt et oppgjør med enkelte antisemittiske uttalelser, som Professor Griffs, har det ikke vært noe oppgjør med NOI som sådan. Hovedmannen bak PE, Chuck D, takket også Farrakhan da han ble innsatt i Rock and Roll Hall of Fame i 2013.[23]

Farrakhan er likevel en kontroversiell figur i det afroamerikanske samfunnet i dag. Selv om man kan peke på positive bidrag fra NOI i borgerrettighetsbevegelsen, er mange blitt bevisste på alt grumset som har fulgt med på lasset. Status i dag er at enkel statistikk viser at referanser til islam som sådan er gått kraftig ned i hiphop-tekster[24], og NOIs innflytelse er nok også betydelig svekket. Farrakhans deltagelse hos Alex Jones kan også ses på som et symptom på at færre vil ha noe med ham å gjøre. Det betyr likevel ikke at antisemittiske eller andre konspirasjonsteoretiske uttrykk er borte fra hiphop-miljøet.[25]

Kampen fortsetter

De eksemplene vi har sett på, kanskje med KRS-Ones «forelesning» som det mest outrerte, er bare små drypp av den konspirasjonstenkningen som dessverre florerer i deler av de afroamerikanske miljøene. Den har gjerne brodd mot myndighetene (eller hvem det nå er som står bak myndighetene og egentlig styrer). Den er selvsagt også blitt foret av virkelige grove overgrep, som f.eks. Tuskgee-eksperimentet i perioden 1932–1972, hvor amerikanske myndigheter valgte å studere det naturlige forløpet av syfilis hos en gruppe svarte menn heller enn å kurere sykdommen.[26]

Det hadde derfor vært et åpenbart behov for Tupac og hans prosjekt mot konspirasjonstenkningen også i dag. Men heller ikke hiphop-verdenen er uten lysglimt. Den anerkjente rapperen Talib Kweli innledet låta «The Wormhole» fra albumet Gravitas (2013) med utdrag fra det tidligere nevnte Tupac-intervjuet. Deretter starter låta med den følgende introen:

Oh you niggas wanna get deep?
Niggas wanna kick knowledge?
Y’all niggas ain’t deep man, y’all niggas lost me
Soon as you steady tryna tell me which rappers in the fuckin Illuminati
Then I’m like, show me the proof right?
Niggas start talking about the anti-Christ and aliens and shit
Save the ghost stories for the kids nigga, I’m a grown ass man

Den interne kampen om konspirasjonsteorier foregår altså fortsatt for fullt både i hiphop-miljøet og i det afroamerikanske samfunnet som sådan. Motstemmene finnes.

Norge – Nordens paradis?

Det kan passe å avslutte med et kort blikk på stoda i vårt nærmeste omland. Norge er et svært annet samfunn enn USA på mange måter. Tilliten til myndighetene er høy, den sosiale ulikheten mindre, og svært mange av de underliggende mekanismene som bidrar til framveksten av konspirasjonsteorier, har en del dårligere vilkår å operere under her til lands.[27]

På den annen side er Norge et lite hiphop-land. Rapmiljøene er relativt små, og impulser blir dermed i stor grad importert fra hiphopens hjemland – Sambandsstatene. Det kan nok bidra til at deler av det konspirasjonsteoretiske tankegodset innimellom også blir importert relativt motstandsløst til unge hiphop-hoder som f.eks. ser sin store helt KRS-One på YouTube, eller leser ville teorier om Tupacs død på amerikanske nettsider.

Det har likevel ikke vært noen skandaler rundt at kjente norske artister har gått ut med tvilsomme budskap av den typen vi har sett i USA. Det gjenspeiler nok de dårligere vekstvilkårene. Samtidig spres konspirasjonstenkningen i underskogen i hiphop-miljøene. I forbindelse med låta «Foliehatt» (2013) av Evig Poesi forteller den ene halvparten av gruppa at det er «en låt som handler om konspirasjonsteorier i hiphop-miljøet og alle de absurde diskusjonene vi har endt opp i på fest. Det er mye crazy ting vi har hørt og blitt anklaga for».[28] I låta raljerer Evig Poesi med konspirasjonstenkning rundt alt fra Rotschild-familien og Bilderbergerkonferansen til ufoer.

Det er heller ikke første gang ei norsk rapgruppe har laget en låt som latterliggjør konspirasjonstenkninga. I 2004 hadde gruppa URO låta «Konspirasjonsteorier» med på EP-en Frank Schwindel svindler URO på en høyst schwindelaktig måte. Med linjer som at «Kjell Magne vet […] hvem som poppa 2pac» framstiller de også konspirasjonsteorier i et latterlig lys.

Det at flere norske rapgrupper har laget låter for å ta til orde mot konspirasjonstenkningen, peker på at det er et vedvarende fenomen også i det norske hiphop-miljøet. På den andre siden bekrefter det at «angrepene» på tenkingen er holdt i en relativt lystig og latterliggjørende tone, at den tas mindre på alvor, og sammen med at kjente norske rappere ikke har gått aktivt ut og promotert slike ideer, tyder det altså på at omfanget er en del mindre enn i USA. Men konflikten eksisterer også her.

Den antisemittismen vi har sett poppe opp noen ganger i amerikansk hiphop, har vi også vært forskånet for i Norge. I 2016 ble riktignok hiphopgruppaKarpe Diem anklaget for å spre antisemittisk tankegods i låta «Attitudproblem», men det seg på en feiltolking av en svært slangpreget tekst med helt motsatt budskap.[29] I en oppramsing av språkbruk og argumentasjon som de tok avstand fra, ble «jøde» satt sammen med ord som ellers brukes mer entydig som skjellsord. Budskapet ble misforstått, men sammenstilling av ord var nok likevel noe uheldig.[30] Men vi har altså ikke problemer med antisemittisme i norsk hiphop. Nabolandet vårt har likevel ikke vært like heldige.

Sveriges mørkere understrøm

I Sverige har det nemlig gått langt. I 2012 kom hiphop-artisten Dani M med uttalelser på sosiale medier som minnet om klassiske antisemittiske konspirasjonsteorier om Rotschild-familien og jødisk styrt mediemakt.[31] Den jødiske Rotschildfamilien er fortsatt et favorittoffer for antisemitter som vil trekke koblinger mellom jøder, finansmiljø og økonomisk overklasse, på tross av at de på ingen måte har den ledende posisjonen i dag som de hadde på 1800-tallet. Etter at det ble medieoppslag om kommentaren, gikk artisten ut og beklaget.[32]

… jag tar avstånd från alla former av rasism och påståenden om att jag skulle vara antisemit. Jag har vänner från alla religioner, däribland judar och jag känner inte alls igen mig i dessa påståenden.

Det jag ville poängtera i min kommentar är att man kan vara motståndare till den politik Israel för utan att vara antisemit, även om jag i efterhand inser att jag uttryckt mig klumpigt.

Om man skal ta Dani M på ordet, vil det bety at han har gått i den samme fellen som en del både venner og fiender av Israel innimellom gjør – han klarer ikke å skille mellom staten Israel og verdens jøder. Det er synd, for det er strengt tatt ikke så vanskelig.

Gjennom Dani M kan vi også se en kobling mellom mer «alternative» konspirasjonsmiljø og mer tradisjonelle høyreekstreme miljø. Dani M er nemlig sympatisør av miniputtpartiet Partiet De Fria, som fikk i underkant av 500 stemmer i Riksdagsvalget i 2014. Dette partiet har gjort seg bemerket gjennom sitt fokus på klassiske konspirasjonstema om Bildebergergruppen og «New World Order», men ser også disse som uttrykk for en «sionistisk» konspirasjon, og her er «sionisme» rett og slett brukt som et kodeord for klassiske antisemittiske forestillinger. Denne utviklingen kom da Carl Norberg tok makten i partiet i 2014. Han kom da fra avisen Nya Tider, som ble startet som et partiorgan for det rasistiske, høyreradikale partiet Nationaldemokraterna, som brøt ut fra Sverigedemokraterna i 2001. Både Partiet De Fria og bladet Nya Tider har funnet seg en slags «brungrønn» nisje, hvor de kobler rasistiske konspirasjonsteorier med natur- og miljøvern.[33]

Hadde antisemittismen i svensk hiphop bare handlet om Dani M, hadde det vel ikke vært så mye å skrive til Norge om, men også rapperen Ken Ring har i et par av sine låter spredt ideer om at jøder styrer USA og ellers driver med å grafse til seg rikdom.[34] Låtene er ellers fylt av berettiget harme over fattigdom, undertrykkelse og nød. Det kan dermed se ut som Ring går nettopp i den retningen som Tupac advarte mot. Et i og for seg positivt engasjement for rettferdighet blir kanalisert inn i en konspirasjonsteoretisk, og i dette tilfellet også en antisemittisk, retning. Det som kunne ha blitt et positivt bidrag til samfunnet, blir et negativt et i stedet.

Nok et eksempel er da et medlem av gruppen Labyrint, som tilhørte samme plateselskap som Dani M (Redline Records), i 2014 spredte ideen om at terrorgruppa IS egentlig var drevet av «zionister».[35] Som en illustrasjon på at troen på én konspirasjonsteori gjerne følges av troen på flere, kan det nevnes at Dani M også antyder støtte til 9/11-konspirasjonsteorier i musikkvideoen til låta «Agenda» fra 2013. Her legges bilder av tvillingtårnene ut til verselinjen «mörka delar i historien dom forsöker dölja».[36]

Nå er det ikke flere markante eksempel på slik tenking fra svensk hiphop enn at det går an å holde oversikten. Det er nok tross alt et betydelig mindre problem også der enn i deler av amerikansk rap, selv om problemet er større enn i Norge. Heldigvis har Sverige også et betydelig antirasistisk miljø, og bl.a. tidsskriftet Expo har reagert kraftig på en del av disse utspillene, noe som innimellom har resultert i noen kanskje litt halvhjertede beklagelser, som vi så fra Dani M over.

Konspirasjonstenkningen ser derimot ikke ut til å ha avfødt mange kraftige reaksjoner fra innad i det svenske hiphop-miljøet, og det er kanskje den største utfordringen. Labyrint ble f.eks. kåret til «årets grupp» på Kingsizegalaen i 2015. Sverige kunne dermed trengt en Makaveli. Eller i det minste en Evig Poesi – for kampen internt i hiphop-miljøene er neppe over med dette.

Avslutningsvis er det dermed bare å håpe at litt flere i framtida gjør som Talib Kweli anbefaler og sparer spøkelseshistoriene til ungene. Vi er vel tross alt voksne folk?

Fotnoter:

1: Eric Oliver, Thomas J. Wood (2014): «Conspiracy Theories and the Paranoid Style(s) of Mass Opinion». American Journal of Political Science, volume 58, issue 4, s. 952–966, October 2014.

2: Cass R. Sunstein (2014): Conspiracy Theories and Other Dangerous Ideas. Simon & Schuster, s. 356/555.

3: Jennifer A. Whitson, Adam D. Galinsky (2008): «Lacking Control Increases Illusory Pattern Perception». Science 03 Oct 2008, vol. 322, issue 5898, s. 115–117.

4: Daniel Pipes (1997): Conspiracy. How the Paranoid Style Flourishes and Where It Comes From. Free Press. Hentet fra http://www.danielpipes.org/books/conspiracychap.php.

5: Tupac Shakur (1996): intervju. Renskrevet og korrigert fra en transkripsjon på http://www.2pacmania.de/seinewerke-interview9.php, basert på lydklipp som kan høres på https://youtu.be/WQeGvUacgr8.

6: Et trist og typisk eksempel er «dokumentaren» Tupac Breaking The Oath fra 2010, kan ses på https://www.youtube.com/watch?v=Gyx-OVhaCbU, men la helst være.

7: Michael J. Wood, Karen M. Douglas og Robbie M. Sutton (2011): «Dead and Alive: Beliefs in Contradictory Conspiracy Theories». Social Psychological and Personality Science 00(0) 1–7.

8: BeatGrade (2015): Krs One – Explains the Illuminati, Freemasons, and if he’s a member. Hentet fra https://www.youtube.com/watch?v=IZqghCSEj94.

9: Scarface (2013): Intervju med Hardknock.tv 25.4.2013. Hentet fra http://hardknock.tv/scarface-talks-tupac-kendrick-lamar-music-executives-brainwashing-a-generation/#sthash.rR7XHPXZ.dpbs.

10: Christgau, Robert (1989): «The Shit Storm». LA Weekly. Hentet fra http://www.robertchristgau.com/xg/music/pe-law.php.

11: Baker, Greg (1990): «The Education of Professor Griff». Miami New Times. 11.7.1990. Hentet fra http://www.miaminewtimes.com/news/the-education-of-professor-griff-6362502.

12: SPLC (2016): «Nation of Islam». Hentet fra https://www.splcenter.org/fighting-hate/extremist-files/group/nation-islam.

13: Rickford, Russell J. (2003): Betty Shabazz: A Remarkable Story of Survival and Faith Before and After Malcolm X. Sourcebooks, s. 500–508.

14: Jet (1995): «Settlement reached in Murder_For_Hire-Case Against Malcolm X’s Daughter, Qubilah Shabazz». Jet 15.5.1995, s. 17. Hentet fra https://books.google.no/books?id=Nz0DAAAAMBAJ&pg=PA17.

15: Malcolm X, Alex Haley (1965): The Autobiography of Malcolm X. Ballantine Books, s. 391.

16: Parks, Gordon (1965): Intervju med Malcolm X. Hentet fra http://www.malcolm-x.org/docs/int_parks.htm.

17: Louis Farrakhan, Alex Jones (2016): «Minister Louis Farrakhan Speaks: The Full Interview with Alex Jones». Hentet fra https://www.noi.org/minister-farrakhan-alex-jones-interview/.

18: Se f.eks. i siste verset av låten «When I get to Heaven» fra albumet Lethal Injection (1993), hvor Ice Cube blant annet rapper linjene «But Elijah’s got a plan/ Got the white man screamin’: ‘Damn that Farrakhan!’/Cause one day these babies are uprise/Much more than bowties and bean pies/Kickin’ knowledge at 7-11/And they won’t call me a nigga when I get to heaven».

19: Davey D (2013): «Still Ruthless». Intervju med Jerry Heller. Hiphopandpolitics.com 14.5.2013. Hentet 29.3.2016 fra http://hiphopandpolitics.com/2013/05/14/still-ruthless-the-inner-workings-of-nwa-intv-w-jerry-heller/.

20: SPLC: «Jewish Defense League». Hentet 29.3.2016 fra https://www.splcenter.org/fighting-hate/extremist-files/group/jewish-defense-league.

21: FBI (1997): «Freedom of Information and Pirvacy Acts. Tupac Shakur». Hentet 29.3.2016 fra https://vault.fbi.gov/Tupac%20Shakur%20/Tupac%20Shakur%20Part%201%20of%201/view

22: Danny Leigh (2000): «Chillin’ with Cube». The Guardian 25.2.2000. Hentet fra http://www.theguardian.com/film/2000/feb/25/icecube.

23: The Final Call (2013): «Chuck D on Farrakhan & Hall of Fame induction». Hentet fra https://www.youtube.com/watch?v=-uZ1mT5A2Tk

24: Adam K Raymond (2014:) «Why Did Islam Disappear From Hip-Hop?». Vocative 27.10.2014. Hentet fra http://www.vocativ.com/culture/religion/islam-hip-hop/.

25: Andrew Friedman (2013): «A Quick Look Into Hip-Hop’s Odd Anti-Semitic Streak». Noisey Music by Vice 7.5.2013. Hentet fra http://noisey.vice.com/blog/a-quick-look-into-hip-hops-odd-anti-semitic-streak.

26: CDC (2016): «The Tuskgee Timeline». Hentet fra http://www.cdc.gov/tuskegee/timeline.htm

27: NTB (2015): «Undersøkelse: Folkets tillit til myndighetene er styrket». Dagens Næringsliv 9.6.2015. Hentet fra http://www.dn.no/nyheter/politikkSamfunn/2015/06/09/1852/underskelse-folkets-tillit-til-myndighetene-er-styrket.

28: Kingsize (2013): «En låt om konspirasjonsteorier i hiphop-miljøet». Kingsize.no 23.4.2013. Hentet fra http://www.kingsize.no/News.aspx?ArtNo=27034.

29: Magdi (2016): Instagram. Hentet fra https://www.instagram.com/p/BEN-xTJJbrP/?taken-by=karpe_diem_offisiell.

30: Ervin Kohn (2016): «Kjære Karpe Diem: Spill inn Attitudeproblem på nytt». Aftenposten 18.4.2016. Hentet fra http://www.aftenposten.no/meninger/debatt/Kjare-Karpe-Diem-Spill-inn-Attitudeproblem-pa-nytt–Ervin-Kohn-8434373.html.

31: Daniel Vergara (2012): «Hip hop-artist sprider antisemitism». Expo 26.11.2012. Hentet fra http://expo.se/2012/hip-hop-artist-sprider-antisemitism_5491.html.

32: Kingsize (2012): «Dani M försvarar sig mot Expo-artikel om antisemitism». Kingsize.se 28.11.2012. Hentet fra http://www.kingsizemagazine.se/musik/dani-m-forsvarar-sig-mot-expo-artikel-om-antisemitism/.

33: Mathias Wåg (2015): «När brunt möter grönt». Tidningen Syra. August 2015. Nettsiden er omgjort siden da, men teksten hentet via en cache på http://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:BqUbwcYYuTgJ:research.nu/nar-brunt-moter-gront/+&cd=1&hl=en&ct=clnk&gl=no.

34: I låta «Holl om dom» (2007) finner vi linjene «till fångarna som sitter där i burarna på Kuba/ enbart för att USA är styrt av några judar», og i «Fritt Palestina» (2009) rapper han «Vi kommer aldrig svika/ bara kämpa för att bli lika/ och lika rika som alla judar».

35: Clas Svahn (2014): «Artist anklagar judar på Instagram». Dagens Nyheter 7.8.2014. Hentet fra http://www.dn.se/kultur-noje/musik/artist-anklagar-judar-pa-instagram/.

36: Dani M (2013): Agenda. Redline Recordings. Hentet fra https://www.youtube.com/watch?v=aFMX8el612E.

Islamistene søker den svenske makten

Har det svenska Miljöpartiet infiltrerats av islamister? Hade en grupp inom Socialdemokraterna ett avtal med samma muslimska organisationer? Och vad är egentligen entrism? Den svenska journalisten Daniel Wiklander redar ut vad som har hänt i de svenske regeringspartierna.

Daniel Wiklander

Det har stormat kring Miljöpartiet under våren. Inte färre än tre folkvalda politiker på olika nivåer, och ett av ungdomsförbundet Grön Ungdoms regionala språkrör, har lämnat sina poster eller tagit ”timeout” som det brukar heta i svensk politik.

Gemensamt för dem som hittills tvingats bort från sina poster eller själva valt att lämna är att de utmärkt sig offentligt genom politiska ställningstaganden. Dessa har antingen legat nära konservativa islamiska värderingar, eller inneburit stöd för Turkiets islamistiska regim och för den turkiska statens brutala framfart mot sina medborgare i nutid eller historiskt. Ibland har samma person gjort uttalanden av båda sorterna. Ett antal av dem det gäller är dessutom dubbelorganiserade i samma islamiska föreningar, varav vissa startats av just de berörda miljöpartisterna.

”Död åt de armeniska hundarna!”

Allt började på Sergels Torg i centrala Stockholm lördagen den 9 april. Barbaros Leylani, vice ordförande i Turkiska riksföreningen, höll tal på en demonstration till stöd för Azerbajdzjan, vars långvariga konflikt med Armenien just blossat upp med blodiga strider längs gränsen.

Och det var inget fredens budskap Leylani bringade den dagen.

”Död åt de armeniska hundarna. Död! Död! Mina kära raskamrater. Låt oss visa Sverige, Skandinavien och Europa vad turken står för. Vi tycker inte om blod, men vi kan låta blodet flyta när det behövs.”

En video textad till svenska spreds snabbt på Youtube. Nästan lika snabbt tillkännagav Barbaros Leylani sin avgång på Turkiska riksförbundets sajt. Han har efteråt hävdat att han glömt manus, och därför talade fritt ur hjärtat. På vilket sätt det skulle göra något bättre har inte framgått.

Några dagar senare började bilder på Barbaros Leylani från en middag förra sommaren spridas på Facebook. Tillsammans med bland andra Ilhan Senturk, ledare för den svenska grenen av den turkiska fascistorganisationen Grå Vargarna, firade Leylani sista kvällen på den muslimska fastemånaden ramadan.

Med på middagen var också den svenske bostadsministern, miljöpartisten Mehmet Kaplan. Skandalen var ett faktum.

Inga raka svar

Det visade sig snart att Kaplan dels hade svårt att ge raka svar om varför han varit på samma middag som Grå Vargarnas ledare, dels varför han upprepade gånger sammanträffat med den turkiska islamistorganisationen Milli Görüs. Den 18 april fick han gå som minister. Kort därefter valde Yasri Khan, en ung framåt politiker påtänkt till Miljöpartiets styrelse, att dra tillbaka sin kandidatur. Hans vägran att skaka hand med en kvinnlig tv-reporter väckte stor uppståndelse, och en segdragen debatt om hälsningsvanor drog igång i Sverige. Till och med statsminister Löfven hakade på med en kommentar om att ”i Sverige hälsar vi på varandra genom att ta varandra i hand.”

En vecka senare hoppade Semanur Taskin, språkrör för Grön Ungdom Storstockholm, av sina uppdrag med hänvisning till att hon som muslim inte känner sig trygg i politiken. Semanur Taskin har sedan de väpnade attackerna mot kurder i östra Turkiet drog igång i somras hållit en hård regimtrogen linje i bland annat sociala medier, och även kritiserats för detta av främst folk som tagit parti för kurderna.

Usama bin Ladins mentor

I slutet av april tog miljöpartisten Kamal al-Rifai i Burlöv utanför Malmö ”timeout” efter att det visade sig att han som representant för Syriska föreningen bjudit in Salman al-Ouda, en konservativ imam som pekats ut som Usama bin Ladins mentor i religiösa frågor.

Det ska sägas att al-Ouda tagit avstånd från väpnad kamp sedan tiden då han stod nära al-Qaidas galjonsfigur – däremot inte från sin mycket konservativa värdegrund. I en intervju med Malmötidningen Sydsvenska Dagbladet i samband med besöket duckade han frågor om exempelvis antisemitism och synen på homosexualitet.

Miljöpartiets högsta ledning, de båda språkrören Åsa Romson och Gustav Fridolin, fann på grund av skandalerna för gott att öppna upp valberedningens arbete igen inför kongressen i maj, som en gest till kritiska medlemmar. Missnöjet med ledningen har varit stort internt av en rad andra skäl än just medlemmar med misstänkt egen agenda. Inte minst eftergifterna de gröna statsråden gått med på när det gäller hjärtefrågor som flyktingpolitiken och statliga Vattenfalls kolbrytning i Tyskland har gjort många i partiet frustrerade, liksom Åsa Romsons många misslyckade offentliga uttalanden.

Det gick inte riktigt som det var tänkt. Förslagen på nya språkrör lät inte vänta på sig, men även valberedningen själv valde att föreslå ett annat kvinnligt språkrör, före detta EU-parlamentarikern Isabella Lövin – vilket i praktiken innebar att man avsatte Åsa Romson, som valde att gå självmant innan kongressen 13-15 maj. Isabella Lövin valdes där till nytt språkrör.

Ministeren Mehmet Kaplan (MP) meddeler pressen at han avgår avsløringer om bånd til islamister og tyrkiske fascister. Bak står statsminister Stefan Löfven (S). Foto: Lars Pehrson/Scanpix

Att göra sig av med enbart Romson har mött hård kritik utanför partiet, eftersom Gustav Fridolin, utbildningsminister i den rödgröna minoritetsregeringen, var den som hade starkast koppling till avgångne bostadsministern Mehmet Kaplan och dessutom trasslade in sig när han försökte ta Yasri Khan i försvar för att sedan svänga 180 grader om den vägrade handskakningen.

Ökad demokrati – med Erdogan?

Men vi backar tre år, till sommaren 2013. I Istanbul har en stor skara människor ockuperat en park som hotats jämnas med marken. Upproret i Gezi park sprider sig över landet, och blir fokus för missnöjet med den auktoritäre president Recep Tayyip Erdogan – som brutalt slår ner protesterna.

Den 15 juni skriver Yasri Khan, miljöpartisten som tycker det är för intimt att skaka hand med kvinnor, följande på SVT Opinion:

”Älska eller hata män som Erdogan och Thaksin [Shinawatra, hårdför fd premiärminister i Thailand som är Khans föräldrars gamla hemland] – men de gör skillnad. De förändrar och de har bidragit till att fler får ta del av välfärden. De har starkt bidragit till att makten i deras länder numera är mer mottaglig för folkets röst. I var och en av dessa länder finns det idag en ökad demokrati, ett starkare civilsamhälle och gator som upplåter mer plats åt folkligt missnöje och organisering än innan.”

Detta är naturligtvis en ståndpunkt man kan ha, men det är knappast Miljöpartiets ståndpunkt. Ändå var artikeln inget hinder för Khan i partiet.

Över huvud taget har den minoritet i partiet som verkar sympatisera starkt med regimen i Turkiet, och som är engagerade i olika islamiska organisationer vid sidan av partiet, länge kunnat uttrycka detta relativt obehindrat. Det är först nu i vår som det på allvar blivit en fråga man känt sig tvungna att ta tag i.

Och det fanns mer att ta i. Flera miljöpartister finns på bild när de gör en gest med fyra fingrar som av vissa kopplas till Muslimska brödraskapet i Egypten. Gesten kan även tolkas som solidaritet med de islamistiska demonstranter i Kairo som mördades i hundratal av militären sommaren 2013 – vilket är vad de utpekade partimedlemmarna hävdar.
Mohamed Temsamani, miljöpartistisk kommunalpolitiker i Solna och ordförande i Förenade islamiska föreningar i Sverige, gjorde inom ramen för sina universitetsstudier 10 veckors praktik i Egypten hos Muslimska Brödraskapets politiska gren Frihets- och rättvisepartiet. En annan kommunpolitiker lovade 2014 i en tidning för turkietsvenskar att såväl Miljöpartiet som hon personligen skulle arbeta för att riksdagsbeslutet att erkänna Turkiets folkmord på armenier 1915 inte skulle verkställas av regeringen – något Miljöpartiet centralt i dag kraftigt värjer sig mot.

Mehmet Kaplan såg för övrigt till att inte befinna sig i riksdagens kammare när det var dags för votering om Armenienfrågan.

Infiltration

I kölvattnet av skandalerna har forskaren Lars Nicander, chef för Centrum för asymmetriska hot och terrorismstudier (förkortat Cats) vid Försvarshögskolan, uttryckt oro för att Miljöpartiet skulle vara ”infiltrerat av islamister”.

Samtidigt som Nicander drar paralleller till Sovjetunionens verksamhet under det kalla kriget, som omfattade påverkansoperationer och värvande av inflytelseagenter i ickekommunistiska partier, likväl som ren infiltration, pekar han på de miljöpartister som i offentliga sammanhang synts göra fyrafingrarsgesten som de själva hävdar uttrycker solidaritet med offer i en massaker. För Nicander är det en tydlig symbol för Muslimska brödraskapet.

Resonemanget hänger inte ihop. En infiltratör som går en stats eller organisations ärenden för att påverka politiken hos ett regeringsparti ställer sig knappast och gör ett tecken som av många, om än något inkorrekt, starkt förknippas med uppdragsgivaren. Inte heller fastnar hen på bilder som bevisar komprometterande middagssällskap.

Det gäller tvärtom att smälta in i bakgrunden, verka utan att synas, kanske sammanföra rätt personer eller att som politiskt sakkunnig exempelvis bidra till formuleringar i lagförslag.

Men vid sidan av infiltration finns ett annat politiskt fenomen: Entrism. Begreppet förknippas främst med taktiken hos vissa trotskistiska organisationer att inträda i större vänsterpartier för att påverka dessa i trotskistisk riktning. Entrism kan, men behöver inte vara, en hemlig verksamhet – det beror helt på det större partiets regler kring tendensfrihet.

När Liverpool blev rött

Det mest framgångsrika exemplet på trotskistisk entrism är när grupperingen Militant efter bortåt 40 år av fraktionsarbete i brittiska Labour (ett parti med större tendensfrihet än exempelvis Socialdemokraterna) i början av 1980-talet tog över styret av storstaden Liverpool. Detta ledde till en bitter strid med den konservativa regeringen, som gjorde allt den kunde för att försvåra för kommunisterna i Liverpools stadsfullmäktige, samtidigt som Labour slängde ut Militant ur partiet.

I Sverige försökte trotskister kring tidningen Offensiv, influerade av Militants lyckade övertagande av Labour Party Young Socialists, på 1970-talet skaffa sig majoritet i Socialdemokraternas ungdomsförbund SSU. I början av 1980-talet uteslöts samtliga ur förbundet.

Det kanske mest kända exemplet på entrism i Norge är när den maoistiska gruppen Tjen folket fick in sina medlemmar i nyckelpositioner i SOS Rasisme. De utnyttjade organisationen dels för att föra fram sin egen analys av rasismen och inte minst som ekonomisk mjölkko.

Entrism som syftar till att kuppa eller till och med splittra en organisation är naturligtvis en direkt fientlig handling, men det finns en stor spännvidd mellan sådant som Militant och Offensiv ägnade sig åt, och hur till exempel en yngre generation inom ett parti går samman och trycker på för ideologisk förändring utan att för den skull ägna sig åt något som kan definieras som entrism.

En avgörande faktor är lojaliteten. Accepterar medlemmarna partilinjen och agerar demokratiskt för att förändra den, med hänsyn till vilken tendensfrihet som tillåts, för det man anser vara partiets bästa? Eller ser man partiet som enbart en plattform där man kan ta del av ekonomiska resurser och skaffa sig eller sin grupp legitimitet för att bedriva politik utan minsta hänsyn till annat än vad partiledningen ytterst tolererar?

Entrism i denna form behöver inte påverka partiets officiella politik nämnvärt, men kan innebära olika möjligheter att bedriva politik utanför partiet genom att använda partitillhörigheten som plattform för att göra sin röst hörd i olika frågor.

Frågor för internutredningen

Även om det knappast finns några bevis för entrism i Miljöpartiet i dagsläget – för att inte tala om ren infiltration av KGB-modell – så finns i vart fall grund för en arbetshypotes, framför allt för den internutredning som rimligen bör pågå, om att människor som delar sympatier för den turkiska regimen och dessutom ingår i vissa islamiska organisationer även valt att organisera sig i Miljöpartiet.

Ett faktum är att de islamiska organisationer det handlar om inte är jämnt spridda över de olika varianter av islam som har anhängare i Sverige. Shia lyser exempelvis med sin frånvaro, trots att det bor många människor från shiadominerade länder i Sverige. Istället handlar det om sunniislam av en sort som ligger nära just Muslimska brödraskapet.

En rad av dessa organisationer har gett sig in i debatten om de avhoppade miljöpartisterna med åsikten att allt handlar om diskriminering av muslimer för att de ska dra sig för att delta i det politiska livet i Sverige. I ett pressmeddelande från den 10 maj talar representanter från bland andra Sveriges Unga Muslimer och Muslimska Mänskliga rättighetskommittén om ”islamofobiska konspirationsteorier” bakom mediedrevet mot Mehmet Kaplan.

Yasri Khan för sin del har efter sin brytning med Miljöpartiet skärpt retoriken, och talar i ett inlägg i en Facebooktråd från 4 maj om hur en rad namngivna politiker, varav en från Miljöpartiet, som kritiserat honom är ”kurder med kopplingar till peshmerga och PKK”. Han spekulerar vidare att politikerna, varav ett flertal själva är muslimer, får bidragspengar för att ”säga att islam och praktiserande muslimer är onda”, eller att det är ett sätt för den med utländsk bakgrund att göra politisk karriär.

Att kritiken inte sällan kommer från kurdiskt håll är ett faktum, och det hänger delvis ihop med stödet som uttalats för Erdogans regim, men inte enbart. Nalin Pekgul, muslim med lång bakgrund som socialdemokratisk politiker och en av dem Yasri Khan pekar ut, kan knappast kallas PKK-anhängare. Däremot har hon länge yttrat kritik mot vissa islamistiska rörelser i framförallt de invandrartäta stadsdelarna i nordvästra Stockholm för deras auktoritära attityd i lokalsamhället, och kritiserade även tidigt Mehmet Kaplans utnämning till minister.

Ett korrigerat manifest

Socialdemokraterna har tidigare haft liknande problem att tampas med. Och det har inte alltid gått så bra.

Partiets grupp för troende kallades tidigare Broderskapsrörelsen. Den organiserade framför allt kristna socialdemokrater, med en målsättning som på webbplatsen uttrycks så här:

”Vår historiska uppgift har varit att påverka kristenheten till ökat ansvarstagande i omvandlingen av samhället och att påverka arbetarrörelsen både i dess syn på troende och i våra viktiga politiska frågor som socialpolitik, miljöfrågor och internationell solidaritet.”

Mycket på grund av det ökade antalet muslimer i Sverige har man breddat sig och heter nu Tro och solidaritet, och organiserar i dag även andra troende än kristna. I och med det har man också dragit på sig kritik – bland annat för att förbundets ”manifest för muslimska socialdemokrater” till skillnad från förlagan ”manifest för en kristen vänster” saknade en skrivning om sexuell läggning.

– Det är alldeles klart att när våra muslimska medlemmar formulerar sig så är det inte exakt samma frågor man lyfter fram, kommenterade Tro och solidaritets dåvarande ordförande Peter Weiderud saken för gaytidningen QX 27 december 2010.

Religionsforskaren Mattias Gardell skriver i sin bok Bin Ladin i våra hjärtan: Globaliseringen och framväxten av politisk islam från 2006 om hur ”muslimer med bakgrund i Det muslimska brödraskapet utvecklat goda relationer med den socialdemokratiska broderskapsrörelsen”. Även om Gardell är noga med att påpeka att Muslimska brödraskapets ideolog Sayyid Qutb inte var någon socialdemokrat, karaktäriserar han ändå Qutbs bok Social rättvisa i islam från 1949 som ”på många punkter… ett socialdemokratiskt manifest med islamisk terminologi”.

Antisemitism

Sveriges Unga Muslimer, SUM, är en förening inom den del av islam som Yasri Khan och Mehmet Kaplan tillhör. Kaplan var föreningens ordförande 2000 – 2002. 2010 hette SUM:s ordförande Omar Mustafa. Han gick kort därpå vidare till att ta över ordförandeskapet i Islamiska förbundet. 2011 kritiserades Islamiska förbundet för att ha bjudit in egyptierna Salah Sultan och Ragheb al-Serjany som föreläsare. Båda har uttryckt grova antisemitiska åsikter.

Omar Mustafa försvarade att de båda bjudits in.

Omar Mustafa var även aktiv socialdemokrat. Med betoning på var. 2013 föreslogs han för inval i partistyrelsen, bara timmar innan det var dags för omröstning. Dagen efter att han valts in avslöjade tidningen Expo, vars närmaste motsvarighet i Norge är Vepsen.org, att Omar Mustafa så sent som ett par veckor tidigare bjudit in två andra föreläsare som pekas ut som antisemiter – den brittiska journalisten Yvonne Ridley och Azzam Tamimi, palestinsk författare. Den sistnämnde hade för övrigt några år tidigare bjudits in av Broderskapsrörelsen, vilket ledde till kraftig kritik från Svenska kommittén mot antisemitism.

Uppgifterna om Omar Mustafa ledde till storbråk inom Socialdemokraterna. Den före detta partiledaren Mona Sahlin krävde att partiet skulle ta avstånd från hans kopplingar till antisemiter. Att det funnits så liten tid att kolla upp hans tidigare engagemang innan han valdes in var ytterligare en källa till irritation.

Samtidigt kritiserade Socialdemokraternas HBTQ-grupp valet av Omar Mustafa på grund av samma inbjudna talares homofoba åsikter.

Omar Mustafa uttryckte i ett uttalande förståelse för kritiken och sade att han inte ansåg att människor som uttryckt hat mot minoriteter skulle bjudas in att tala om de inte först tagit avstånd från sina uttalanden.

Men samma dag, efter bara en knapp vecka som partistyrelsemedlem, lämnade Omar Mustafa partiet helt och hållet. Hans motivering var att han inte ansåg sig ha den övriga partistyrelsens förtroende, och han ansåg att det var en ”skrämmande signal” till både muslimer och andra troende socialdemokrater att det inte verkade gå att kombinera partiuppdrag och uppdrag i det muslimska civilsamhället.

Rykten om ett avtal

I slutet av 2013 började det talas om att Tro och Solidaritet skulle ha ett avtal med Islamiska förbundet, om att få in muslimer på valbar plats i kommun, landsting och riksdag. Anklagelserna kom från Carina Hägg, riksdagsledamot som varit en av de fränaste kritikerna mot Omar Mustafa tidigare under året. Hon ansåg att hon flyttats ner på Socialdemokraternas riksdagslista i Jönköping, på grund av detta avtal. Sveriges Radio P4 kunde dock inte få några detaljer kring avtalet från henne. Islamiska förbundets presstalesman kallade påståendet ”sorgligt”, och Tro och solidaritets dåvarande ordförande Peter Weiderud sade:

– Det är fullständigt grundlösa påståenden. Medlemmar i socialdemokratin är där för att de är socialdemokrater. Då kan man inte ha en politisk utgångspunkt som är religiöst avsnävad. Man kan inte var islamist och socialdemokrat, precis som man inte kan vara kristdemokrat och socialdemokrat.

Och visst kunde det verka sorgligt. En riksdagsledamot finner sig nedflyttad, i praktiken petad från riksdagen efter valet, och börjar tala om hemliga uppgörelser med just den organisation vars ordförande hon riktat så bitter kritik mot. En konspiration alltså, som drabbat just henne?

Inte riktigt. Bara en dryg månad senare kunde Expressen avslöja att det faktiskt funnits ett avtal med – inte Islamiska förbundet utan Sveriges muslimska råd. Avtalet skrevs 1999, och går ut på ungefär det Carina Hägg hävdade men inte kunde ge några bevis för. Broderskaparna skulle bland annat hjälpa till med följande:

«2002 ska bland socialdemokratiska förtroendevalda finnas muslimer på 15 kommunala fullmäktigelistor, 5 landstingslistor och på riksdagslistorna i minst fem län.»

• «Lagstiftning, eller avtal, vad gäller muslimska helgdagar.»

• «Imamutbildning, med Högskoleverket och utbildningsministern.»

• «Överenskommelser på arbetsplatser avseende fredagsbönen.»

Sveriges muslimska råd leddes 1999 av Mahmoud Aldebe, en kontroversiell person som bland annat velat ha sharialagstiftning för svenska muslimer. När det nu fanns ett skriftligt avtal att peka på uttryckte sig Peter Weiderud lite annorlunda än i december:

”Det är självklart problematiskt att samarbeta med personer som har helt andra åsikter, men det innebär inte att man inte kan lyssna på dem och ta till sig av sådant som är vettigt.”

Om det verkligen fortfarande 15 år senare fanns något avtal mellan Tro och solidaritet och någon muslimsk organisation är omöjligt att veta. De inblandade förnekade i alla fall att det skulle göra det. Att det skulle vara en konspiration med muslimer inblandade som blockerade Carina Hägg från att väljas om till riksdagen verkar i alla händelser otroligt. Däremot ströks hon helt och hållet från riksdagslistan efter att hon i Expressen kritiserat partisekreteraren Carin Jämtin för att ligga bakom en kampanj mot henne.

Omar Mustafas kommentar till Expressen om Hägg var hård:

”Jag har aldrig hört så mycket islamofobiska konspirationsteorier som jag har hört från henne. Det går inte att kommentera på något annat sätt. Det är löjligt att det kommer från en, tidigare, så högt uppsatt person.”

Realistisk syn

Det är fullt möjligt att det finns en önskan från Muslimska brödraskapet att anhängare i Europa skaffar politisk representation, men det är inget som går att belägga med säkerhet. Organisationen, eller organisationerna, ser också mycket olika ut i olika länder. Att aktiva i olika muslimska organisationer vänt sig till exempelvis Socialdemokraterna och Miljöpartiet fast deras värderingar på framför allt familje- och sexualområdet ofta skiljer sig kraftigt, istället för att starta ett eget islamistiskt parti, skulle kunna handla om en realistisk syn på hur det politiska systemet i Sverige fungerar. Det civila samhället är uppbyggt kring att grupper bildar intresseföreningar vars representanter uppvaktar politiker, varav vissa själva är med i föreningarna.

Att konservativa religiösa tolererats har troligen mindre med naivitet att göra än med en beräkning att de för med sig röster. I sig inget märkligt, svensk socialdemokrati har varit så pass framgångsrikt under 1900-talet genom att kombinera öppenhet och inkludering mot olika väljargrupper med stenhård kontroll över vem som kan komma ifråga för förtroendeposter med verklig makt. Du kan inte kuppa Socialdemokratiska Arbetarepartiet, men du kan lyftas fram av skäl som mycket väl kan vara nog så cyniska.

Hur det i framtiden kommer att se ut med representation från den muslimska minoriteten i etablerade politiska partier är svårt att säga något säkert om i dag. Vi kan nog räkna med en större vaksamhet mot kopplingar till rörelser som turkiska Milli Görüs, och naturligtvis mot kopplingar till fascistgrupper som Grå vargarna.

Att troende människor engagerar sig politiskt är i sig naturligtvis varken ett problem eller något icke önskvärt – problemen uppstår när det finns en politisk agenda som avviker från partiets egen, eller när en sådan kan misstänkas. Det är också ett faktum att arbetsmarknadsministern i den förra regeringen, moderaten Elisabeth Svantesson, kom betydligt lindrigare undan för sin bakgrund i den så kallade trosrörelsen, med kopplingar till den mycket konservativa organisationen Livets Ord, än vad Mehmet Kaplan gjorde för sina kontakter med Milli Görüs.

Positivt med fler muslimer i politiken

Något som skulle vara en både positiv och även ganska trolig utveckling, vore om fler muslimer och människor med muslimsk bakgrund engagerade sig i etablerade partier för att de delar partiernas värdegrund. Ju vanligare det blir, desto mindre risk att politiskt aktiva muslimer misstänkliggörs på grund av sådant vi sett exempel på ovan.

Frikyrkliga i Sverige röstade förr traditionellt på bland annat Folkpartiet (i dag Liberalerna), men de konservativa och religiöst strängare pingstvännerna fick på 1960-talet nog av ”sedeslösheten” i samhället och startade Kristen Demokratisk Samling. De blev med tiden dagens Kristdemokraterna, sedan 1990-talets början med i varje borgerligt regeringsunderlag. Kanske kommer vi framöver att få se även ett moderat islamistiskt parti i Sverige, som konkurrerar om rösterna på samma villkor som övriga. Kanske ingår även det i borgerliga regeringsunderlag på 30 års sikt?

De norske israelittene

Ideen om at hvite europeere er etterkommere av Det gamle testamentes jødiske stammer har gitt næring til både maktkritikere og imperialister, israelvenner og antisemitter. John Færseth dro til Sørlandet på jakt etter Israels tapte stammer.

John Færseth

Mennesker har alltid latt seg fascinere av uløste gåter, enten det dreier seg om «koder» i Shakespeares skuespill eller hvem som egentlig var Jack the Ripper. En av gåtene som har levd lengst, i hvert fall i den jødisk-kristne delen av verden, er Bibelens beretninger om Israels ti «tapte stammer». I århundrenes løp har både jødiske og kristne reisende lett etter de forsvunne israelittene i Arabia, Kina og India og til og med så langt borte som Amerika og Australia.

Listen over dem som har stått frem som etterkommere er lang, og blant nyere eksempler finner vi både afrikanske stammer og lederen for det amerikanske Nation of Islam, Louis Farakhan. Men det har satt mest spor etter seg blant hvite europeere som mener seg å være etterkommere etter disse mystiske israelittene.

I «lyslandet»

Tanken om at de tapte stammene er opphavet til europeisk sivilisasjon er en underjordisk bekk som fra tid til annen har piplet til overflaten på de merkeligste steder. Som i dagens Norge. Derfor sitter jeg en regnværsmorgen i februar og halvsover på bussen til Grimstad.

Som avtalt møter Oddvar Berge meg holdeplassen ved Øygårdsdalen. Berge er i sekstiårene, med et fyldig, mørkebrunt skjegg. «Fred fra Israels Gud i Jesu navn og den Hellige Ånds kraft og ild», smiler han idet han tar meg i hånden. Så kjører vi mot sentrum.

Kafélokalet som huser organisasjonen NORIEL, som arbeider for økt samkvem mellom Norge og Israel og import av israelske varer, er romslig. Lysebrune bord og stoler gir assosiasjoner til et lærerværelse. På veggene henger plakater og bilder fra Det hellige land, på et lite bord ligger bøker og pamfletter der jeg gjenkjenner Jeremy Hoffs kontroversielle bok 22. juli-profetien.

Berge har bakgrunn fra Israelmisjonen, og har i mange år gjort seg bemerket som en kompromissløs forsvarer av staten Israel. Når jeg har oppsøkt ham i dag skyldes det imidlertid at han også har stått frem som talsmann for at vi nordmenn kan være blant etterkommerne av de tapte stammene.

– Noriel betyr «lys fra Gud», forteller han.

– Og «Nor» betyr lys på hebraisk. Norge kan dermed bety «Lysets Rike» eller «Lyslandet», ikke «Veien mot nord» slik det vanligvis tolkes, og navnet kan ha med midnattssolen eller nordlyset å gjøre. På samme måte er det mulig at Island ikke kommer av is, men av den hebraiske stavelsen «is» som har med guddomskraft å gjøre og som vi blant annet finner i navnet Is-rael, og at det viser til de fantastiske naturfenomenene der, med vulkaner og kokende vann som kommer opp av jorden, forklarer Berge engasjert.

Israels tapte stammer

For å henge med i Berges utlegninger kan det være bra med et lite bibelhistorisk avbrekk.

Det gamle testamentet forteller om tolv beslektede stammer som ble omtalt som israelitter og som alle stammer fra patriarkene Abraham, Isak og Jakob. Etter en kort storhetstid under kong David og hans sønn Salomo ble israelittene splittet i to kongedømmer, Juda og Israel.

Mens de to stammene i Juda ble stamfedre til dagens jøder, ble Israel – der de resterende ti stammene bodde – invadert av assyrerriket rundt 722 f.Kr. Det meste av befolkningen ble deportert østover til dagens Irak, noe som tradisjonelt har blitt forklart som Guds straff for at israelittene hadde begynt å dyrke andre, hedenske guder.

Mens den mest jordnære teorien om hva som skjedde videre er at israelittene rett og slett blandet seg med og gikk opp i befolkningen der de havnet, har det alltid vært dem som har nektet å godta at de ti «tapte stammene» bare ble borte. Ikke minst fordi de fortsetter å bli nevnt i profetier lenge etterpå. Og i minst fire hundre år har en av de vanligste teoriene vært at de vandret nordvestover til Europa. Gjerne til der den som lanserte teorien selv bodde, slik at man kunne få være i slekt med Guds utvalgte folk.

Teorien om at Israels stammer skulle ha migrert til de britiske øyene ble først lansert i England på 1600-tallet. På denne tiden var øyriket en heksegryte der borgerkriger, reformasjon og kamp mellom konge og parlament kastet om på kjente verdier.

Parallelt med disse dramatiske omveltningene kom en sterk religiøs uro. Bruddet med katolisismen og misnøye med den nye anglikanske statskirken (som mange mente ikke fjernet seg langt fra pavekirken) gav opphav til nye sekter. Noen av disse, som baptistene og kvekerne, eksisterer fortsatt, mens andre, som adamittene som ville vende tilbake til Adam og Evas syndefrie tilværelse og derfor møttes nakne, har forsvunnet.

Felles for mange var imidlertid en sterk interesse for bibelske profetier, og en forventning om at Jesu gjenkomst og opprettelsen av Tusenårsriket var like rundt hjørnet.

Fornyet interesse for det gamle testamentet fikk mange til å betrakte reformasjonen som en ny pakt med Gud, og seg selv som et nytt Israel. Blant ytterliggående protestanter ble det vanlig å gi barna sine gammeltestamentlige navn som Ichabod, Abigail og Zerubabbel. I forlengelse av dette ble det agitert for at det «gamle» Israel, altså jødene som var blitt fordrevet på 1200-tallet, måtte få vende tilbake. Noen gikk så langt som å hevde at britene var utvalgt til å oppfylle profetiene om at jødene skulle vende tilbake til Palestina.

De israelittiske øyer

John Sadler (1615-1674) levde på mange måter midt oppe i alt dette. I løpet av livet rakk han både å være medlem av Cromwells parlament og sekretær for lordprotektoren selv, en personlig venn av dikteren John Milton og forkjemper for jødenes rett til å vende tilbake til England.

Sadler var også talsmann for den revolusjonerende tanken at monarkiet bygget på en kontrakt mellom konge og nasjon slik at også kongen var underlagt parlamentet og landets lover. I pamfletten Rights of the Kingdom (1649) forsøkte han å vise at maktfordelingsprinsippet hadde en lang historie i England og Skottland, og gikk tilbake til de gamle angelsakserne og til den mytiske kongen Arthur. Det som imidlertid er det viktige for oss her, er at Sadler mente man kunne finne de samme prinsippene i Bibelen, og at dette beviste at det måtte være et slektskap mellom britene og de gamle israelittene.

Denne påstanden om slektskap dukket senere opp hos den irskættede historikeren John Wilson (1799-1871). Men mens Sadler skrev i en tid med revolusjon og opprør mot kongemakten, skrev Wilson mens det britiske imperiet var på høyden av sin makt. Imperiet ble for Wilson nok et bevis for britenes israelittiske avstamning, ettersom Gud hadde lovet israelittene at de skulle bli et stort og mektig folk.

I Lectures on Our Israelitish Origins (1840) hevdet Wilson at de ti stammene hadde vandret fra Irak over Kaukasus til Nord-Europa og blitt stamfedre til briter og andre germanske folk. Wilson brukte en metode som etter datidens standard var vitenskapelig: Ord som lignet hverandre måtte ha samme rot. På denne måten «demonstrerte» han at mange av de vanligste engelske ordene hadde hebraiske røtter. Samme metode ble brukt av Edward Hine (1825-1891), som dermed kom frem til at «Saxons» (saksere) kom fra «Isaac’s sons» – Isaks sønner. Likeledes kom «British» fra det hebraiske «B’rit Ish» som betyr «paktens sønner».

Her i Norge finner vi denne typen argumenter blant annet på nettstedet Mens vi venter, som drives av adventistekteparet Elin og John Berglund. Her leser vi blant annet at det norske ordet «konge» kommer av hebraisk «kohen», som betyr prest.

Folkeeventyr og Odin

I Grimstad er Oddvar Berge inne på det samme når han mener å finne stammenavnet «Dan» i navn som Danmark, elven Don i Russland og Lon-don.

Oddvar Berge (stående) er, som slipset antyder, en varm venn av Israel. Foto: Kai Eldøy Nygaard (fra Fri Tanke)

Berge har vært hjelpsom nok til å ta med en liten kasse med bøker.

– Snorre skriver i Ynglingesagaen at Odin var en høvding som kom fra Svartehavsområdet, forteller Berge idet han tar frem et eksemplar av Thor Heyerdahls Jakten på Odin, der guden og sagnkongen Odin blir sagt å ha vært fra Udunfolket i Aserbajdsjan i Kaukasus.

– I Bibelen står det om en høvding fra Benjaminstammen som het Adin. Det kan ha blitt til Odin. Udunfolket i Aserbajdsjan kan også være samme navn hvis A har blitt til U i stedet for O, forteller Berge.

Neste bok er Asbjørnsen og Moes folkeeventyr.

– Eventyrene har de samme tallene som går igjen i Bibelen; tre, syv og tolv. Soria Moria er Sionsberget og Moriaberget i Jerusalem. Kongsgården som stadig går igjen i eventyrene minner om hvordan jødene alltid har snakket om «neste år i Jerusalem» og om lengselen etter å komme hjem til røttene sine, og hvis vi faktisk har en genetisk tilknytning til dette landet må den samme lengselen også ligge hos oss.

Som ytterligere indisier viser Berge til den norske rosemalingen, som kan minne om utsmykningen i Salomos tempel. Den norrøne skikken med å legge de døde i hauger med bautasteiner på, som kan også minne om den jødiske skikken med å legge steiner på gravene i stedet for blomster.

– Jakob i Bibelen var den første som reiste en bautastein. Snorre skriver også at før pleide de å brenne likene i Norge, men så begynte de med steinrøyser og bautasteiner, slår Berge fast.

Israelittene drar til Norge

En krønike fra 1500-tallet forteller at danskene kommer fra «Dans stamme» mens jyder og Jylland kommer av «Juda». I 1700-tallets Sverige ble det hevdet at svensker, finner og samer var etterkommere av Issakar-stammen, en oppfatning som for øvrig ser ut til å ha blitt delt av såpass ulike personer som samepolitikeren Henrik Kvandahl (1865-1950) og den finske generalen Carl Gustaf Mannerheim.

Den moderne angloisraelismen ser imidlertid ut til å ha kommet til Norge rundt 1900, sannsynligvis via USA. Alt tyder på at den har hatt et visst gjennomslag i pinsebevegelsen, og sannsynligvis kom hit sammen med denne. En tidlig tilhenger var for eksempel Thomas Ball Barratt, som brakte pinsevekkelsen til Norge i 1906.

Vi finner den blant annet i en pamflett fra mellomkrigstiden utgitt av Benjaminitterordenen, som var en av forløperne for den norske frimurerordenen. I pamfletten hevder ordenen å ha tatt navnet etter «en temmelig utbredt Mening (…) at Nordens Folkeslag skulde nedstamme fra Benjamin, Patriarken Jacobs yngste Søn».[1]

I en tale fra 1941 brukte Vidkun Quisling «den gamle overtro om at Israels stammer i lengst svunne tider hadde funnet tilflukt i Norden» som eksempel på den «intense pro-jødiske og anti-tyske agitasjon» som hadde funnet sted i kristne kretser.[2]

En av de viktigste norske representantene for nordiskisraelisme i mellom- og tidlig etterkrigstid var Albert Hiorth (1876-1949). Han tenkte seg at både jøder og europeiske israelitter skulle rekolonisere Palestina. Hiorth, som var ingeniør, mente også at landet kunne gjøres mer fruktbart ved å bygge en kanal mellom Middelhavet og Rødehavet.

Viktigere var imidlertid meieribestyrer Kristen Døssland (1893-1964). I likhet med angloisraelittene tok Kristen Døssland utgangspunkt i gamle steds- og gårdsnavn som han mente inneholdt spor etter en før-norrøn befolkning. Ut fra dette konkluderte han at Norge hadde blitt bosatt av en av de tapte stammene, som hadde beholdt den israelittiske religionen.

De gamle helligdommene – veene – hadde ifølge Døssland vært viet til dyrkingen av Jah-ve. Og stedsnavn som Loen, Vinje og Jovin kom alle av gudsnavnet Jahve Elohim, som Døssland mente hadde blitt uttalt «Jovi» eller «Lo». Lofoten betydde dermed «Guds fot», og sagnhelten Ragnar Lodbrok – i dag kanskje best kjent fra TV-serien Vikings – hadde ikke navnet sitt fra en rustning av dyreskinn, slik vanlige historikere forteller, men fra «Lo(d)» og «brak», altså «Guds torden».

Døssland mente til og med å kunne påvise at gamle innskrifter på Vestlandet var på det han kalte «Sunnmørshebraisk». Dette er ikke ulikt hvordan teologen og «språkforskeren» Geir Aartun i boken Runer i kulturhistorisk sammenheng (Pax, 1994) hevdet at gamle runeinnskrifter egentlig var semittiske (og hovedsakelig handlet om sex).

Til tross for at «gotene» eller «Guds folk» forskanset seg i bygdeborger, måtte de gi tapt for indoeuropeere fra Kaukasus i folkevandringstiden som kalte seg æser eller aser. Mens disse også stammet fra israelitter, hadde deblitt til et polyteistisk krigerfolk. Den gamle befolkningen ble delvis assimilert og delvis demonisert som jotner, men mange av skikkene deres levde videre. For Døssland var både Jonsok-feiring (selvfølgelig fra «Jovi») og den norske løven (et gammelt israelittisk symbol) solide beviser på israelittenes liv og virke i Norge.

Kristen Døsslands historieskrivning må sies å være spekulativ, men har satt spor etter seg. Ikke bare regnes han som en autoritet av moderne nordiskisraelitter, hans innflytelse var også tydelig da en lokalhistoriker i 2011 spekulerte i om navnet Jevnaker kunne komme av gudsnavnet Jahve.[3]

En annen disippel av Døssland er den kjente pinsepredikanten Thoralf Gilbrant. I boken Israel i endetiden (1999) tar han utgangspunkt i 1. mosebok der hver av de tolv stammene blir gitt en velsignelse som også tjener som karakteristikk. Ifølge Gilbrant er disse karakteristikkene lett gjenkjennelige beskrivelser av dagens europeiske nasjoner.

Jerusalem kaller

En av Thoralf Gilbrants disipler er Oddvar Berge. Og jeg er fremdeles på NORIELs lokaler ved Grimstad og hører Berge legge ut om sammenhenger som overses av de som ikke vet hva de skal se etter.

– Benjaminstammen har en ulv som symbol. Når du kjører fra Jerusalem og ned til Jeriko, i det som var Benjamins område, ser du at de har satt opp et ulvesymbol langs veien. Det er også grunnen til at jeg kjøpte denne utgaven av Snorre. Ser du de to ulvene på omslaget? Uansett, det står i Bibelen at Benjamin har sitt bytte om morgenen, mens om kvelden deler den det ut. Og for tusen år siden var vi på verdenstoppen, vi var kjent som vikinger som røvet og plyndret. Så går det tusen år før Norge er på topp igjen, nå som noen som megler, deler ut fredspriser og vil folk vel – altså slik profetien sier, forklarer Berge.

Berge har selv utgitt pamfletten Juda Israel og Efraim Israel gjenforenes – Davids falne hytte gjenreises. Her skriver han om «to staver» som skal settes sammen og bli til en, et bilde som er hentet fra profeten Esekiel og som etter hans mening viser til Judastammen, dvs. jødene, og de ti andre.

Berge mener at Gud har delt Israel i to, og ledet dem på hver sin sti. De første følger Moses og er dagens jøder, mens de andre beveger seg blant de kristne – usynlige som jøder for omverdenen og seg selv, inntil Gud velger å avsløre hemmeligheten. Selv mener han at han ble ledet av Gud til å lese både Snorre og Bibelen, og i begge bøker fant han beskrivelser av levesett som var speilbilder av hverandre. Slik forsto han at han var en etterkommer av israelittene.

– Er det noen måte man kan vite sikkert om man tilhører Israels stammer? spør jeg, fortsatt litt skeptisk.

– Det er mulig det lar seg påvise genetisk, svarer Berge.

– Men i Bibelen kan du også lese om jødene som var bortført til Babylon, og hvordan Gud la ned i hjertene deres en trang til å reise tilbake til Jerusalem. Jeg tror at det kan ligge noe der. Når Israels statsminister Benjamin Netanyahu snakker om at evangeliske kristne i Norge, USA og andre steder ikke bare er deres beste, men eneste, venner, så kan dette være genetisk. Kanskje Gud har lagt en hjemfølelse ned i hjertene våre slik at vi får lyst til å reise dit og kjenner at det er vidunderlig godt å være der. Himmel og jord møtes, vi kan vandre i mirakler, sier Berge, som selv har besøkt Israel en lang rekke ganger.

Berge forteller engasjert om sitt siste besøk i Israel, da han var der sammen med en David Rubin, tidligere ordfører i Shilo, en bosetning på Vestbredden. Berge omtaler ham som «et terroroffer som driver en stiftelse som hjelper traumatiserte barn»; et googlesøk viser senere at Rubin er mildest talt ytterliggående: Han vakte oppsikt da han i 2014 tok til orde for at palestinske sivile var å betrakte som fiender og dermed fritt kunne tas av dage om nødvendig[4].

Uansett fortsetter Berge:

– Rubin hadde et bibelsted han tok frem, der det står at folkeslagene, det vil si de kristne, skal rope fra Efraims fjell: «Kom, la oss dra opp til Sion». Dette betyr at de kristne skal reise dit hvor Gud har sitt sete, sier Berge og legger til at det at de sluttet å valfarte til Jerusalem var en grunn til at israelittene i sin tid ble forvist fra landet.

– Først og fremst vil de kristne som har tilhørighet til de israelittiske stammene og fått dette nedlagt i sitt hjerte få lyst til å reise. Det står i Bibelen at alle folkeslag skal feire løvhyttefesten. Den profetien ser vi allerede i sin begynnelse, idet mennesker fra mer enn 100 nasjoner deltar hvert år, avslutter Berge.

Europeerne – Guds utvalgte folk

Den kombinerte historieleksjonen og bibeltimen hos NORIEL er over, men Oddvar Berges gjestfrihet er på langt nær brukt opp. Han er elskverdig nok til å kjøre meg videre til Arendal der Anders Helge Myhren venter på biblioteket. Myhren er en trivelig mann i svart fleecegenser, med en kledelig hvit bart under nesen.

Anders Helge Myhren er pastor i Evangeliekirken, men for tiden er det lav aktivitet i kirken hans. I stedet er Myhren en aktiv debattant på avisen Vårt Lands diskusjonsforum Verdidebatt. Flere ganger har han havnet i medias søkelys for uttalelser om at «den hvite rasen» kan bli utryddet gjennom innvandring og synkende fødselstall. Myhren har også gitt uttrykk for sympati med avdøde Arne Myrdal, grunnlegger av organisasjonen Folkebevegelsen Mot Innvandring (FMI).[5]

Myhrens nettside[6] inneholder et vell av artikler og informasjon, med referanser til både Døssland og Hiorth. Vi benker oss foran den medbrakte datamaskinen min før Myhren tar meg med på en rundreise fra nettsted til nettsted. Han peker på kart med fargelagte felter som viser hvor Israels tolv stammer har hørt hjemme, og vitner om hvordan bitene «falt på plass for ham» for tre år siden. Da hadde han vært kristen i tredve år, men forståelsen av at han var en etterkommer av israelittene ga ham ny glød i forkynnelsen.

Den samme gløden merkes når han legger ut om skjulte historiske sammenhenger.

– Josef av Arimatea var Jesu onkel, og skipsreder. Det er nærliggende å tro at Jesus seilte med ham i 13-14-årsalderen, til dagens Frankrike og England for å hente tinn. Josefs sarkofag står i Glastonbury den dag i dag. Vi vet at det lå et universitet der som var drevet av druidene. De tilhørte Israels stammer, og underviste blant annet i matematikk. Det er nærliggende å tro at Jesus gikk på denne skolen en tid. Det står ingen ting i Bibelen om at han var snekker, selv om mange tror det. Tvert imot hadde han vært ute i verden og skaffet seg stor viten før han ble døpt og begynte å gjøre undere og tegn, slik at folk som så ham spurte «men er ikke dette Josef og Marias sønn?», sier Myhren og skisserer en mulig reiserute for israelittene med pekefingeren. Eksposisjonen fortsetter:

– Se på vikingene, som vi stammer fra. Ingen snakker om hvor de kommer fra, plutselig var de bare der. Men vi vet at omkring år 800 år f.Kr. ble det varmere og tørrere i Midtøsten, mens isen begynte å smelte i Europa. Israels stammer kan ha sett at her i nord fantes både vilt og fisk, og muligheter for jordbruk. Det går fint an å dra opp til Europa fra Midtøsten gjennom Kaukasus. Og hva står det i amerikanske pass? «Caucasian!» Den kaukasiske rase, det står det faktisk! Bare det er jo nok til at vi skjønner litt mer av hvor vi kommer fra, ler Myhren.

For Myhren er Bibelen først og fremst en bok om Israels tolv stammer, «en familiebok». Han mener bestemt at israelittene var hvite, og viser til at jøder og hvite europeere har stått for de fleste oppfinnelser og nobelpriser. Jesus vendte seg også først og fremst til israelitter, det vil si jøder og europeere, mens andre folkeslag nærmest fikk være med som et tillegg. Derfor er han kritisk til innvandring. For ham blir ikke-hvite innvandrere, kombinert med aborter på hvite barn, et endetidstegn.

– Bibelen forteller at alle sammen skal vende tilbake til Sion i endetiden. Og jeg har flere ganger tenkt at vi kanskje lever i den tiden nå, med all den innvandringen vi ser. Kanskje blir det så mange innvandrere her om femti år at de overtar hele landet, slik at vi må flykte til Israel?

På spørsmål om de tapte stammene er noe han har forkynt som pastor, blir svaret langt på vei nei. Myhren mener at mange eldre i frimenighetene kjenner godt til nordiskisraelismen, men likevel er det ikke noe man snakker om, og Myhren blir ikke spurt om å få komme og forkynne.

Likevel tar han ikke det så tungt, siden alt er i Guds hender likevel.

– Jeg er ikke egentlig redd for innvandringen. Jeg tror det er noe Gud står bak, og da nytter det ikke å protestere. Men jødene reiser jo til Israel nå, det er masseutvandring fra Frankrike fordi de blir forfulgt. Og hvis innvandrerne tar over her i landet er det ingen andre steder for oss å dra enn Israel der vi kommer fra. Bibelen forteller at dette kommer til å skje, selv om jeg er usikker på om det vil skje nå eller om 200 år, sier Myhren.

Jødene – Satans barn

Selv om Myhren står solid plantet i den angloisraelittiske tradisjonen som har et positivt syn på jøder, kan noe i hans opptatthet av «den hvite rase» og dens overlegenhet få hans variant av nordiskisraelisme til å minne om det som i USA kalles Christian Identity.

USA har tradisjonelt har sett seg som en angelsaksisk nasjon, med en enda større tro på seg selv som utvalgte enn britene noen gang har hatt. Blant amerikanere som ble tiltrukket av angloisraelismen finner vi flere tidlige ledere for pinsebevegelsen, i tillegg til folk som blandet den med andre av tidens motediller, som å finne skjult kunnskap gjennom å regne på pyramidenes mål.

Christian Identity går enda lengre enn å bare anse europeere som Guds utvalgte folk. En gren mener til og med at det bare er den hvite rasen som stammer fra Adam og Eva, mens andre raser er skapt sammen med dyreriket.

Et annet og vel så viktig skille er at Christian Identity snur hele premisset for angloisraelismen og nordiskisraelismen på hodet: Mens det opprinnelige poenget med anglo- og nordiskisraelisme var å gi europeerne en «finere» stamtavle gjennom et slektskap med jødene, anser Christian Identity dagens jøder ikke som israelitter i det hele tatt, men som bedragere. I stedet er jødene etterkommere av khazarene, et tyrkisk folk som konverterte til jødedommen i tidlig middelalder. Noen går så langt som å mene at jødene bokstavelig talt er Satans barn, frukten av at Satan forførte Eva i Edens hage.

Christian Identity er først og fremst et amerikansk fenomen, som trives på den aller ytterste amerikanske høyresiden. Du finner tankegodset blant høyreekstreme militser, nynazistiske skinheads og Ku Klux Klan-folk. Men i internettets tid er ideer mer mobile enn noensinne, og slike ideer dukker også opp i Norge.

En norsk eksponent for slikt tankegods er Åsmund Kaspersen, som i over ti år har drevet magasinet Innsyn. I likhet med Anders Helge Myhren er Kaspersen kritisk til innvandring, og mener at kultur- og raseblanding ikke er ønskelig. Imidlertid skiller han lag med Myhren i synet på Israel.

Kaspersen mener at kritikk av staten Israel eller «antydning om at jøder dominerer samfunnet i for stor grad», møtes med ropet «antisemitt, antisemitt!». Ifølge Kaspersen er nemlig de sanne semittene europeerne og araberne, som stammer fra en av Abrahams sønner. De angivelige jødene er derimot khazarer som både stjeler palestinernes land og bruker antisemittismekortet til å fordømme europeiske kritikere, og er således de virkelige antisemittene.[7] Kaspersen mer enn antyder at jødene både står bak «pengemakten» i Vesten og kommunismens herjinger i Sovjetunionen.[8]

En annen representant er nettstedet Grace Panorama drevet av holocaustbenekteren og UFO-entusiasten Jan Lilleby.

Interessant nok ser ideene også ut til å ha hatt et visst nedslagsfelt rundt Arne Myrdals gamle organisasjon Folkeaksjonen Mot Innvandring. På FMIs nettsider selges bøker av den sørafrikanske Christian Identity-predikanten F.W.C Neser side om side med nordiskisraelittene Døssland og Hiorth.

Tråder fra Lilleby, Kaspersen og andre møtes hos Jarle Johansen, som frem til 2013 var en av de mest aktive skribentene på konspirasjonsnettstedet Nyhetsspeilet. I dag driver han sitt eget nettsted, Riksavisen, der han publiserer artikler preget av en gnostisk-inspirert kristen mystisisme. I Johansens univers er vi mennesker åndsvesener som er fanget i den materielle verden. Vi er ofre for sataniske åndsmakter som gjør sitt beste for å holde oss fast på det materielle planet ved hjelp av tanketom underholdning, ateisme og marxisme.

For Johansen har alle former for sosialisme (deriblant sosialdemokratiet) røtter i det jødiske skriftet Talmud, som er skapt av falske, khazariske jøder under direkte inspirasjon fra Satan. Homofili, abort og multikulturalisme er selvfølgelig også «talmudjødenes» verk.

Om å være del av Guds plan

Klokken er fem og det er på tide å sette seg på toget tilbake til Oslo. Mens jeg ser det øde, skogkledde indre Agder fly forbi vinduet kan jeg ikke si at samtalene med Berge og Myhren har gjort meg særlig klokere på hvor utbredt nordisk-israelisme egentlig er i dag.

Det har heller ikke henvendelser til forskere på kristendom eller journalister i kristenpressen, som burde kjenne landskapet godt. Flere av de jeg snakker med kjenner en eller flere tilhengere av nordiskisraelisme, men jeg har ikke inntrykk av at de er særlig mange. Likevel dukker det fra tid til annen opp leserbrev og artikler som forsøker å vise at etterkommerne av de tapte stammene lever blant dagens nordmenn.

Det jeg derimot forstår mye mer av nå, er hva dagens nordiskisraelisme springer ut av.

– De som hevder det syn at Israels stammer har druknet i verdens folkehav og har opphørt å eksistere, har hele skriften imot seg, skriver pinsepredikanten Thoralf Gilbrant i boken Israel i endetiden (2004). Gilbrant gir jødene en sentral rolle i Guds plan: Opprettelsen av staten Israel i 1948 og jødenes tilbakekomst fra diasporaen er et bevis på at de bibelske forutsigelsene var sanne og at vi lever «i profetiske tider».[9]

For dem som har befattet seg litt med moderne kristen apokalyptikk, er dette kjent stoff. Mens kristne gjerne har lest de bibelske profetiene om «Israel» som noe som handler om kirkens fellesskap, fikk opprettelsen av den jødiske staten i 1948 særlig protestantiske kristne til å bli stadig mer opptatt av Israels og jødenes rolle.

Også i Norge finnes en lang rekke små og store organisasjoner som ikke bare støtter staten Israel fordi man mener det er behov for en jødisk stat, men fordi man mener denne staten er oppfyllelsen av bibelske profetier. Folk i dette kristne miljøet valfarter til Israel og har begynt å feire jødiske høytider som Løvhyttefesten, i tillegg til å aktivt støtte bosettingen moralsk og økonomisk for å på den måten kunne være med på å oppfylle profetiene.

Men som andre beskrevet i denne artikkelen, skiller Gilbrant lag med flertallet av moderne kristne når han forteller at «Israels folk» inkluderer de ti stammene, altså europeerne. Og kanskje ligger noe av svaret her.

Mens angloisraelisme og Christian Identity har blitt brukt til å rettferdiggjøre imperiebygging og hvit makt, virker den nordiskisraelismen vi møter hos Berge, Gilbrant, ekteparet Berglund og andre først og fremst som et ønske om å være del av dramaet man ser utfolde seg.

Ikke bare kan man hjelpe til med å få Israels folk til å vende hjem og slik være med på å oppfylle profetiene, man kan selv få delta i denne hjemkomsten og inneha en rolle i det store endetidsdramaet.

Fotnoter:

1: St Johs. Olaf Kyrre T. D. G. R. 50-årsberetning 1884-1934, s. 8

2: Gjengitt på http://virksommeord.uib.no/taler?id=2463

3: http://www.jevnaker.org/index.php?option=com_content&view=article&id=385:navnet-jevnaker&catid=114:kulturminner&Itemid=739

4: http://www.israelnationalnews.com/Blogs/Message.aspx/5906#.Vx-ixfmLTIW

5: http://www.fvn.no/lokalt/aust_agder/–Ja_-jeg-er-nasjonalist-2221347.html

6: http://evangeliekirken-arendal.no/

7: http://www.magasinet-innsyn.no/index.php/artikler/israel/item/60-hva-er-antisemittisme

8: http://www.magasinet-innsyn.no/index.php/artikler/diverse/item/97-pengenes-makt

9: Thoralf Gilbrant: Israel i endetiden, s. 38-39

Sekularisme og tanken om moralsk likhet

I sin nyeste bok hevder Larry Siedentop at Vestens sekulære og liberale tenkesett er et uekte barn av kristendommen. Det vil nok skurre for mange livssynshumanister, men er argumentet rett?

Morten Fastvold

I våre dager tenker man gjerne at det å være sekulær, er noe som står i et motsetningsforhold til det å være religiøs. Mange religiøse personer forbinder ordet «sekulær» med moralsk forfall, noe som angivelig skyldes gudløshet og liberale holdninger. Et slikt syn er kanskje særlig utbredt i et land som USA, men gjenfinnes også her til lands. Et eksempel på denne forståelsen av det sekulære fikk vi også da den forrige paven, Benedikt XVI, manet til en felles allianse religioner imellom for å «bekjempe» sekularismen.

Larry Siedentop: Inventing the Individual. The Origin of Western Liberalism

Også livssynshumanister holder sekularisme for å være en motsats til religiøsitet. Om sekularisme ikke kan få bukt med religion (noe som ville vært i strid med menneskerettighetene, der religionsfrihet er blant de viktigste), tenker man at den i hvert fall sørger for å holde religionsutøvelsen i tømme. For jo mer religionsutøvelsen fordrives til privatsfæren, desto bedre blir samfunnet å leve i, er logikken.

Men er det nødvendigvis en motsetning mellom sekularisme og religiøsitet? Enkelte, som Larry Siedentop, en britisk professor i intellektuell historie, mener at det ikke er det. I boka Inventing the Individual. The Origin of Western Liberalism, som utkom på Penguin i 2015, rokker han ved den oppleste og vedtatte sannheten om at sekularisme og religiøsitet er motpoler. Han hevder at dette er en falsk motsetning – iallfall hvis vi med religiøsitet sikter til kristendommen.

Siedentop hevder – oppsiktsvekkende nok – at sekularisme og kristendom ikke bare kan forenes, men at sekularisme i bunn og grunn er et produkt av kristendommen. Kristendommen hadde nemlig helt fra starten av en sekulær kime som opp igjennom århundrene fikk vokse. Og det på et vis pavekirken ikke hadde forutsett, og som ga støtet til et både sekulært og liberalt tenkesett som etter hvert også skulle komme til å rette seg mot pavekirken selv.

Vi kommer heller ikke utenom at livssynshumanismens sterke vektlegging av alle menneskers likeverd gjenfinnes både i liberal tenkning og kristen teologi. I spørsmålet om menneskeverd og enkeltindividets uendelige verdi beveger livssynshumanister og kristne seg på felles grunn.

Kristendommens «akvedukter»

Er dette noe livssynshumanister finner besværlig og helst ikke vil bli minnet på? Og er den kunnskapen Siedentop formidler, noe vi helst ikke vil vite av? Fordi det ikke passer med vårt tradisjonelle syn på kristendommen som en hovedmotstander vi knapt kan si noe godt om?

I så fall er en scene fra Monty Python-filmen Life of Brian til ettertanke. Jeg sikter til den der lederen i frigjøringsgruppa proklamerer at den romerske okkupasjonsmakten bare har tråkket på folk i generasjoner og aldri har gjort noe bra. Hvorpå et medlem i gruppa mumler et: «Hva med akveduktene?» Jo, lederen må medgi at akveduktene ikke er så ille. Eller gode sanitære forhold, mumler en annen. Ok, greit, sier lederen – og slik fortsetter det, helt til han må modifisere sin kraftsalve til et: «Foruten akvedukter og sanitære forhold og medisin og utdanning og irrigasjon og veier og offentlige bad og lov og orden … Hva har romerne gjort for oss?»

Komikken ligger i sort-hvitt-tenkningen der romerne ikke gis noen anerkjennelse fordi de er en okkupasjonsmakt. Mens det jo godt lar seg forene å kjempe mot romersk okkupasjon og samtidig å verdsette romerske tiltak for å bedre alminnelige levekår. Man kan være vidsynt nok til å innse at ens motstandere kan ha utrettet noe bra, selv om man aldri så mye bekjemper dem politisk og ideologisk. Noe annet vil være fordomsfullt og irrasjonelt, og ikke særlig humanistisk.

Leser vi en forfatter som Siedentop, bør vi derfor sette oss i en «Hva med akveduktene?»-modus. Bare da antar vi en åpen og lyttende holdning til saksforhold vi instinktivt opplever som trøblete, men som kanskje ikke er så ille likevel når vi får vurdert dem rolig og nøkternt. Dette kan til og med styrke vår posisjon i stedet for å svekke den.

Middelalderens tankemessige omstilling

Siedentops hovedanliggende er å belyse den store tankemessige omstillingsprosessen som fant sted i middelalderen, der den hevdvunne grunntanken om naturlig ulikhet ble skiftet ut med grunntanken om moralsk likhet. Ettersom Vestens humanistiske verdier er basert på ideen om moralsk likhet, må denne omstillingsprosessen sies å være skjellsettende i Europas historie. Den tok, som Siedentop viser, hundrevis av år, og den var av et omfang vi moderne mennesker har vansker med å fatte.

Dette skyldes ikke bare de manglende historiekunnskapene til folk flest, men også at tanken om moralsk likhet er blitt en selvfølge her i Vesten. Når den amerikanske uavhengighetserklæringen proklamerer at «Vi holder disse sannheter for å være selvinnlysende», at alle mennesker er skapt like og er utstyrt med retten til liv og frihet og til å søke lykken, er dette noe vi uten å blunke sier ja og amen til, enten vi er humanister eller kristne.

Så selvinnlysende er tanken om moralsk likhet blitt for oss i Vesten at vi nærmest tror at den kan sanses – at den kan oppdages bare ved å se på de enkelte menneskene. Vi er nemlig opplært til å se etter det som er felles for oss alle, åpenbare ulikheter til tross. Men det er faktisk ikke innlysende at vi skal gjøre det, da forestillingen om moralsk likhet jo er noe abstrakt – altså en forestilling, en tanke, og ikke noe som kan sanses.

Det som i stedet springer oss i øynene, empirisk sett, er hvor naturlig ulike vi mennesker er, både med hensyn til alder, kjønn, etnisitet, sosial status og rang, samt ytre og indre evner og ferdigheter. Derfor er det ikke rart at folk i den øvrige verden stusser over Vestens kompromissløse betoning av moralsk likhet, og av den store verdsettingen av enkeltindividet som følger av det.

Antikkens annerledeshet

Før kristendommens inntog var forestillingen om moralsk likhet ukjent også i Europa. Hadde antikkens grekere og romere fått lese nevnte formulering fra den amerikanske uavhengighetserklæringen (og den tilsvarende fra FNs menneskerettighetserklæring), ville de ha ristet uforstående på hodet. Og ha avfeid denne for oss selvinnlysende sannheten som feilaktig og endog absurd.

Larry Siedentop er en navngjeten filosof. Her ved en konferanse i Luxemburg. Foto: © Olli Eickholt / Wikimedia Commons (CC BY-SA 3.0 LU).

Antikken var nemlig langt mer forskjellig fra vår egen tid enn det vi har for vane å tro. Siedentop vier derfor de første kapitlene boken sin til antikkens liv og levnet, for at vi i tilstrekkelig grad skal forstå hvor annerledes menneskene på denne tiden tenkte. Begriper vi ikke dette, skjønner vi heller ikke at det foregikk noen tankemessig omveltning i middelalderen. Da holder vi i stedet fast ved myten om middelalderen som en mørk tid der ingen utvikling skjedde, fordi kirken bare var undertrykkende.

Særlig for livssynshumanister kan det være smertefullt å måtte revurdere det overdrevent positive synet på antikken som ble formulert av renessansehumanister og opplysningsfilosofer. Vi liker jo å hylle antikken som en fremskrittsvennlig tid da både filosofi, vitenskap og demokrati så dagens lys. Men antikken har sine skyggesider som renessansehumanister som Petrark og Pico della Mirandola overså, fordi de forholdt seg til hele epoken som et stort kulturelt steinbrudd de fritt kunne forsyne seg av. På et eklektisk vis valgte de ut biter som best passet med deres egen holdning til enkeltindividenes moralske likhet – som faktisk slett ikke var noen arv fra antikken, men fra den middelalderen de selv miskjente.

Dermed fikk de ikke noe godt grep om antikkens helhetlige tankemessige og samfunnsmessige struktur. De gjenskapte i stedet antikken i sitt eget bilde og begikk da den tankefeilen å projisere sin samtids holdninger på antikkens mennesker.

Familien i sentrum

Siedentop legger vekt på hvilken sentral rolle familien spilte i antikken. Dette er noe vi overser når vi kun fokuserer på de offentlige arenaene – på Athens agora, der Sokrates vandret rundt og utspurte folk, og på senatet i Roma, der retoriske, bevingede ord ble avlevert. Men om enkeltindivider da blir iøynefallende, var det like fullt familien, og ikke individet, som utgjorde de antikke bystatenes minste enhet.

Med familie snakker vi her om storfamilien, som rommet flere generasjoner og slektsledd. Denne ble styrt av en pater familias som regjerte over liv og død, og som var for en halvgud å regne innenfor hjemmets fire vegger. Her hersket han uinnskrenket over de øvrige familiemedlemmene, og naturligvis over familiens slaver, siden antikkens økonomi var basert på slaveri. Den antikke familien var et beinhardt patriarkat som også var strengt hierarkisk oppbygd, basert på naturlig ulikhet – både ut fra hvem ens foreldre var, om man var gutt eller jente, og hvor i søskenflokken man befant seg.

Opprinnelig var familien en isolert sosial enhet der man ikke hadde omtanke for andre. Fremmede mennesker ble helst sett på som en trussel og burde fortrinnsvis jages og drepes hvis de trådte en for nær. Familiens jord var nemlig hellig og måtte forsvares for enhver pris. Familien knyttet sin identitet til denne forfedrenes jord.

Hjemmet var antikkens fremste kirke, med pater familias som yppersteprest. Når man senere holdt antikken for å være temmelig sekulær, er det fordi man lette på feil sted. Det var nemlig ikke i offentlige templer, men ved hjemmets arne at religionsutøvelsen først og fremst fant sted. Guddommen var forfedrene, som uavlatelig måtte hedres i form av et ildsted der glørne aldri slukket. Guddommen var således lokal, uløselig bundet til familien og landområdet den rådde over.

Et hierarkisk tenkesett

Antikkens frie menn var en elite av pater familias-er på toppen av samfunnspyramiden, som hadde til oppgave å herske over andre. Bystaten Athens demokrati hadde dermed lite å gjøre med det vi nå kaller folkestyre. Det var snarere en måte eliten var blitt enig om å ta avgjørelser på. Tanken om å gi kvinner og alle menn som ikke var «frie» stemmerett, sto denne eliten så fjernt at den knapt lot seg tenke.

Ifølge filosofene var absolutt alt – både samfunnet, naturen og verdensaltet – hierarkisk oppbygd. Innsikt besto i å skjønne hvilken plass alt og alle hadde i den store helheten, der alt og alle hadde sitt naturgitte formål. Hva dette formålet var, varierte ut fra hva slags ting og menneske det var snakk om. Harmoni og rettferdighet ble det først når alt og alle fant sin rette plass og innfant seg med det.

I tre århundrer før kristendommen så dagens lys, målbar imidlertid stoisismen, som etter hvert ble antikkens ledende filosofiske skole, en universalisme som syntes å bane vei for humanistisk tenkning. Stoikerne hevdet nemlig at evnen til rasjonell tenkning er noe alle mennesker har, uansett kjønn og sosial status og etnisitet. Dermed måtte dette indre fellestrekket telle mer enn ytre forskjeller. Stoikerne tok videre sikte på å sivilisere samfunnet ved å utvikle lov og rett for å motvirke blodhevn og annen selvtekt. De manet den enkelte pater familias til å tøyle sitt naturlige tilløp til sinne, siden det fantes så altfor mange eksempler på grusomhet og urettferdighet en pater familias hadde forvoldt i raseri. I stedet burde han utvise mildhet og barmhjertighet overfor dem han hersket over i heimen.

Like fullt var stoisismen elitær på samme vis som antikkens øvrige filosofi, dens universalisme til tross. For om lærestedene var åpne for alle, antok man like fullt at den tilegningen av dyder og intellektuell innsikt som krevdes for å bli vis og oppnå sinnsro, bare var oppnåelig for noen få. Dermed fikk også den stoiske dannelsen noe elitistisk over seg. At også kvinner og slaver og fremmede kunne bli med i den stoiske åndseliten, endret ikke grunnleggende på det.

Kristendommens egalitære tenkemåte

I likhet med stoisismen lanserte kristendommen en universalistisk betraktningsmåte. Men kristen universalisme baserer seg ikke på premisset om at alle mennesker er fornuftsvesener. Omkvedet var i stedet at vi alle, uansett kjønn og sosial status og etnisitet, er like overfor Gud.

Ved ikke å stille skyhøye krav til karakterbygging og intellektuell innsikt fremsto kristendommen som egalitær på et nytt og slående vis. Den fikk et nærmest proletært tilsnitt som brøt med de sedvanlige elitistiske holdninger, der kravet til dannelse sto sentralt. I stedet gjaldt det å tro, siden det bare var ved å tro på den eneste rette gud at man kunne bli frelst og få evig salighet i etterlivet.

Det som ifølge Siedentop er revolusjonerende ved kristendommen, er at den kombinerte universalisme med monoteisme. Dermed fikk absolutt alle mennesker kun én gud å forholde seg til, i stedet for et helt menasjeri av guder, som fram til da var det vanlige. Ved å avskaffe flerguderiet undergravde kristendommen hele den hierarkiske samfunnsstrukturen som dette reflekterte. Når alle, både høy og lav, ble erklært for like i den eneste rette gudens øyne, ble sosial status uvilkårlig noe underordnet – ja, noe som egentlig ikke kunne vektlegges overhodet.

Dette fordret at hvert enkelt menneske ble tillagt en individuell sjel som var udødelig. Samt at den eneste rette guden fattet langt større interesse for enkeltmenneskets gjøren og laden enn det de greske og romerske gudene angivelig gjorde. Denne ene guden hadde til overmål en plan for hvert menneske og for menneskeheten som helhet. Derfor grep han inn i historien ved å inkarnere sin guddommelighet i Jesus, og ved diverse undere, slik jødedommen kunne berette om.

Samvittigheten tematiseres

Svært viktig var også kristendommens tematisering av samvittigheten som noe helt vesentlig ved den enkeltes sjel. Dette var noe nytt som brøt med hevdvunnen filosofi, der samvittighet aldri var noe eget tema. Samvittigheten som en egen handlingsmotiverende faktor harmonerte rett og slett ikke med antikkens tenkesett. Der hadde kun rasjonaliteten motiverende kraft, fordi den angivelig gjenspeilte tingenes naturlige orden og dermed uttrykte noe mer objektivt enn den enkeltes holdninger og interesser. Typisk nok hevdet Sokrates at den som vet det rette, gjør det rette – noe vi stiller oss heller tvilende til i dag.

Fenomenet samvittighet var også blitt ignorert fordi det kun gir mening i en individuell kontekst, noe som bryter med antikkens kollektivisme. Samvittighetens røst er og blir noe individuelt, uløselig knyttet til den enkeltes sjelsliv. Den er dessuten ikke bare rasjonell, men vel så mye et uttrykk for det følelsesmessige og trosmessige hos hver enkelt. Som også livssynshumanister betoner, kan samvittigheten pålegge oss å nekte å godta en ordre eller tingenes tilstand, selv om ordren eller tingenes tilstand er aldri så rasjonelt begrunnet.

Kristendommen gjør samvittigheten til et uttrykk for guddommens røst i hver og én av oss. Med en slik guddommelig ryggdekning ble det langt mer nærliggende å sette seg opp mot de rådende hierarkiske forholdene enn hva det fram til da hadde vært. I enda større grad enn rasjonelle overveielser gjorde kristendommen samvittigheten til en kime til autonomi. Betoningen av samvittighetens røst var kanskje det som fikk enkeltindividet til å tre klarest fram i den kollektive bevisstheten. Også dette er en tanke som livssynshumanismen har gjort til sin.

Jordisk kontra himmelsk makt

De urkristne var likevel påpasselige med ikke å utfordre makthaverne. De bedyret at «Guds rike er ikke av denne verden» og hevdet at verdslige herskere var innsatt av Gud. Samtidig lå det en kime til et sekularisert samfunn i dette skillet mellom jordisk og himmelsk makt, noe de kristne paradoksalt nok skulle komme til å gjøre til sitt fremste våpen mot verdslige makthavere av ulike slag. For når hver og én både skal adlyde Gud og keiseren, kunne disse to hensynene komme i konflikt. Og siden Gud var ufeilbarlig, måtte det følgelig være keiseren som tok feil. Han var tross alt bare et armt, syndig menneske. Blind lydighet til øvrigheten var ikke lenger noen dyd.

Skillet mellom jordisk og himmelsk makt ble særlig viktig da Romerriket gikk under og germanere og andre stammefolk erobret pavekirkens innflytelsessfære i de vest-europeiske områdene. I denne folkevandringstiden, som utgjør den første delen av middelalderen, handlet det for pavekirken mest om å overleve (mens østkirken, med hovedsete i Konstantinopel, opplevde langt mer stabile politiske forhold). Det klarte den ved å få de aktuelle stammehøvdingene eller småkongene til å interessere seg for dens forunderlige kristelige åndelighet, med et sterkt fokus på det hinsidige. Høvdingene ble fascinert fordi dette var et helt annet «spill» enn det de var vant til.

Kirken holdt seg dessuten med rådgivere som kunne sin romerrett, samt den kirkeretten som var utformet etter at kristendommen ble romersk statsreligion. Disse var i stand til å forbedre småkongenes eget lovverk, skulle de ønske det. Her spilte kirken en siviliserende rolle ved å avvise metoder som jernbyrd og holmgang og andre fysiske prøvelser for å avgjøre tvister av juridisk art.

Et kirkelig lovverk tar form

Til tross for et slikt sporadisk samarbeid var middelalderen preget av maktkamp mellom småkonger og pavekirken. For sistnevnte var det avgjørende å sikre sine eiendommer og de geistliges handlefrihet i det lappeteppet av makt- og eiendomsforhold som Vest-Europa da var blitt. Her hjalp det at konger til dels var avhengige av kirkens velsignelse for å få den legitimiteten som trengtes i kampen mot dem som utfordret deres maktposisjon.

Kirken fikk etter hvert igjennom at den selv, og ingen lokal hersker, skulle få utnevne prester og biskoper samt bestemme over egne eiendommer. Hadde ikke pavesetet i Roma fått gjennomslag for det, ville de enkelte kirkene og klostrene ha blitt annektert av lokale makthavere og etter en tid ha opphørt å eksistere som selvstendige institusjoner.

Siedentop redegjør detaljert for hvordan middelalderkirkens vedvarende overlevelsesbehov, stilt overfor selvhevdende konger, gjorde det nødvendig å videreutvikle kirkeretten. Bare slik kunne geistlige argumentere med tilstrekkelig intellektuell tyngde overfor ulike herskere og godtgjøre hva som var rettferdig. Resultatet ble et stadig mer omfattende lovverk som etter hvert omfattet alle de områdene kirken mente noe om, også hvordan folk flest skikket sitt liv.

På tusen- og ellevehundretallet kunne pavekirken derfor skilte med et helhetlig lovverk som både kompletterte romerretten og hadde omformet den ut fra prinsippet om moralsk likhet. Gjennom dette arbeidet vokste pavekirkens juridiske kompetanse seg så stor at det på ellevehundretallet ikke lenger holdt å være teolog for å bli pave. Man måtte også være jurist for å henge med på, og helst styre, den videre utviklingen. Samtidig vokste det fram et anselig kirkelig byråkrati, som besørget en raskt økende korrespondanse med geistlige og andre i hele det vestlige Europa.

En mal også for verdslig makt

Så imponerende ble det kirkelige lovverket at verdslige herskere ønsket seg noe tilsvarende. De så at noe slikt kunne være nyttig i maktkampen mot deres egen adel. Særlig da føydalismen vokste fram, ble styresettet så desentralisert at den reelle makten forskjøv seg nedover i hierarkiet. Adelsmenn satte likhetstegn mellom makt og eiendomsrett og mente seg – stikk i strid med både kongens og kirkens intensjoner – å herske uinnskrenket over alt og alle innenfor «deres» landområde. Da også byene krevde status som autonome friområder, ble situasjonen enda mer uhåndterlig for kongen.

Kirkeretten viste konger en vei for å kutte over denne gordiske knuten av maktforhold og intern strid. Ut fra prinsippet om moralsk likhet bidro kirkeretten til at alle hierarkiske samfunnsforhold ble mindre viktige, ved at hver enkelt person ble et selvstendig rettssubjekt som kun sto til rette overfor den høyeste makten. Så i stedet for å måtte forholde seg til et hoff av adelige med ulik rang samt overhoder for byer, der alle representerte flere enn seg selv, kunne kongen rett og slett avkreve en troskapsed fra hver enkelt borger, høy som lav, og basere sin lovgivning på det.

I de lavere samfunnslagene ble et slikt grep hilst velkommen. Det var fordi det styrket kongens makt på bekostning av adelens. Dermed ble grunnlaget lagt for de eneveldige monarkene som skulle prege renessansen og opplysningstiden. Og nettopp en sentral og sterk statsmakt er nødvendig for å skape en liberal rettsstat der alle borgere iallfall formelt er likestilte. Pavekirken var en heller ufrivillig pådriver for en slik utvikling.

Kristendommen som hare

Jeg må tilstå at før jeg leste Siedentops bok, var jeg ikke klar over hvor viktig og intellektuelt formidabelt middelalderens langvarige kirkerettsprosjekt var. Jeg visste heller ikke at det særlig var dette som sprengte klosterskolenes rammer og fordret en ny institusjon – universitetet – som ikke bare reproduserte kunnskap, men også videreutviklet kunnskap gjennom diskusjon og forskning. Jus ble et selvsagt fag for de nyopprettede universitetene, ved siden av teologi og medisin og øvrig naturfilosofi. Bare dette viser hvor urimelig påstanden om middelalderens intellektuelle stagnasjon er.

Er så grunntanken om moralsk likhet å betrakte som en kristen «akvedukt» som livssynshumanismer bør verdsette? Eller så vi helst at andre lærde kom på banen og bestred Siedentops tese om at vestlig, sekulær, liberal tenkning er et uekte barn av kristendommen?

Jeg heller avgjort mot førstnevnte alternativ. Og jeg er tilbøyelig til å bruke enda en metafor (i tillegg til «akvedukt») for å belyse kristendommens rolle i den historiske utviklingen, nemlig «harens» rolle i et mellomdistanseløp. Denne rollen er som kjent å raskt ta teten og holde høy fart i feltet fram til et visst punkt, der favorittene slippes fram for å kjempe om å komme først i mål – og da til en bedre tid enn det de ellers ville ha oppnådd.

Historiens gang er selvsagt ikke et avtalt spill på noen slik måte. Historien har intet forutbestemt mål, men tar stadig uventede retninger – slik Siedentop poengterer. Like fullt er det fristende å i etterhånd betrakte utviklingen av menneskerettigheter og den moderne liberale og sekulære staten som resultatet av et historisk «løp» – der et tidsrom på to tusen år meget vel kan kalles en mellomdistanse, målt opp mot de nærmere to hundre tusen årene mennesket har eksistert.

Tillater vi oss denne metaforiske utskeielsen, utgjør senantikken og middelalderen «haredelen» av løpet, mens renessansen, opplysningstiden og de etterfølgende århundrene er resten av distansen fram til mål. Selv om «haren» kanskje ble en sinke i løpets siste del, må den få sin del av æren for det gode resultatet som ble oppnådd.

Hadde ikke kirkens lærde gjennom flere hundre år nedfelt grunntanken om moralsk likhet i form av håndfast jus, er det langt fra sikkert at denne – samt dens tilhørende sekulære og liberale politiske orden – hadde vunnet fram her i Vesten. Kanskje hadde vi da vært mer lik verden for øvrig, ved å legge adskillig mindre vekt på enkeltindividets verdi eller menneskeverd, og ved å ha en langt mer kollektivistisk kultur, der hver og én blir en høyst utbyttbar del i det helhetlige maskineriet.

I så fall blir det feilslått å forbinde sekularisme med moralsk forfall, slik mange kristne og muslimer og andre religiøse gjør. Det røper en manglende kjennskap til historien som livssynshumanister bør unngå. I erkjennelsen av at alt vokser ut av noe annet, og at verken kristendom eller livssynshumanisme oppsto ut av intet, kan vi framheve sekularisme som en helt vesentlig bestanddel av det verdisynet vi her i Vesten er så stolte av. Og faktisk ta kristendommen til inntekt for at sekularisme frembringer mer opplyste og etisk bevisste borgere.

Bok: De valgte livet

Brødrene Håkon og Tor Edvin Dahl har skrevet en bok om sin oppvekst som pinsevenner. Vi som ikke kommer til himmelen er en viktig og opprivende skildring av livet i en menighet – og av veien ut av den.

Levi Fragell

Begge brødrene Dahl er kjente personligheter: Håkon er organist, men var i mange år journalist NRK, med kirke- og livssynsstoff som spesialfelt. Tor Edvin har skrevet et betydelig antall bøker, alt fra romaner og krim til biografier og lærebøker.

I Vi som ikke kommer til himmelen har de skriveføre brødrene skrevet hver sine kapitler, ganske jevnt fordelt gjennom boken.

Første del av Vi som ikke kommer til himmelen handler, slik første del av biografier gjerne gjør, først og fremst om oppvekst og familie. De to er begge født på 40-tallet, først Tor Edvin i 1943, og Håkon fem år deretter. Bestemoren, som var enke, eide og drev en ostefabrikk på Vålerenga i Oslo, sammen med Synnøve Finden, som knyttet sitt navn til firmaet så vel som til den populære pultosten.

Håkon og Tor Edvin Dahl: Vi som ikke kommer til himmelen Z-forlag, 2016

Hele familien drev virksomheten i fellesskap med en gudfryktig nøkternhet som ville fått sosiologen Max Weber (han med teorien om den protestantiske etikks betydning for kapitalen og næringslivet) til å smile bekreftende.

Villaliv og menighetsliv

Villa på Kjelsås og disiplinerte tjenestefolk ble en del av hverdagen, hytte på landet og båt på fjorden. Likevel var det pinsemenigheten Salem på Sagene som fikk mest å bety for både sjefer, ansatte og barn. Her skulle det ikke sluntres unna med bønn, bibel og fremmøte i pinsemenighetens møter. Tor Edvin og Håkon måtte ikke bare stille opp på søndagsskole, barnemøter, sang- og musikkøvelser, men også på to-tre vanlige voksenmøter hver eneste uke.

De måtte stå til regnskap hjemme for alt de foretok seg, slik at det aldri var noen tvil om de holdt seg til troens leveregler. I deres oppvekst og ungdom gjaldt hele pinsepietismens register, som – tro det eller ei – var enda mer omfattende enn den lutherske bedehuspietismen.

Som pinsevenn måtte man holde seg unna kino, fotball, dans, tobakk, popmusikk, sminke, øredobber, verdslig litteratur, banning, alkohol – og selvsagt ikke-ekteskapelig sex i alle varianter, inklusive onani.

Siden jeg selv er oppvokst i et predikanthjem i samme bevegelse, vet jeg hvor viktig det var for menighetslederes familier å holde fasaden overfor andre troende så vel som til det verdslige naboskap. For markert «velstående» familier fra forretningslivet gjaldt ofte det samme. De fikk ofte en særegen status og rolle, ved at de ikke bare la mynt i kollektbøssen, men ofte sedler som kunne få folk i benkeradene til gispe.

Dahl-familien innbød gjerne forstanderen til søndagsmiddag og de tilreisende evangelister til overnatting og oppvartning. Her måtte alt være etter reglene. Og ved besøk og sosialt liv i dette miljøet, kunne de unge guttene ofte oppleve oppmuntrende kommentarer eller nærgående spørsmål om deres tro. «Hvordan har du det med Jesus?» var det vondeste spørsmål Håkon møtte, siden han til tross for det ene forsøket etter det andre aldri fikk Jesus inn i sitt «hjerte», altså ikke var blitt ordentlig frelst. For Tor Edvin var det ikke så ille å bli sjekket, for han hadde oppnådd en trygg status som frelst allerede som 8-åring.

Men for begge rådet i alle år usikkerheten om de egentlig var fullt ut akseptert av sine nærmeste i villaen på Kjelsås. Hvor høyt elsket var de egentlig? Av mor? Av far? Denne mangel på åpenhet, trygghet og nærhet i forholdet til foreldre og hjem satte merker i brødrenes sinn.

De to brødrenes miljøbeskrivelser fra kristent menighetsliv er god og viktig norsk kulturhistorie, og har samtidig et privat preg av psykologisk interesse. Men den personlige tonen reduserer ikke den almene betydning av det som fortelles om religiøs aktivitet, tro, og gudstjenesteliv.

Beskrivelsene av disse forhold vil kunne bekreftes av mange i samme generasjon som er blitt frelst som barn, døpt ved neddykking i skolealder og blitt tungetalere på samme tid. Men aktualiteten opphørte ikke med Aage Samuelsen! Rekrutteringen av mindreårige til denne type inderlig menighetsliv er heller økende enn det motsatte, selv om ytre rammer og pietistisk-moralsk regelverk er endret.

Fortapelse og frelse

Ved lesningen av Vi som ikke kommer til himmelen har jeg festet meg ved to varianter av skjebnebestemmende påvirkning av barn og unge. Begge disse er gjenkjennelig fra både norske og utenlandske oppgjørsbøker om evangeliske oppvekstmiljøer. (Gode eksempler er bøker av Margaret Skjelbred, Tilmann Moser og Julia Scheeres.)

Den ene påvirkningsfaktoren er skremslene om fortapelse og Guds straff, som kom til å prege Håkons liv. Det andre er opplevelseselementet i «møtet» med Jesus, frelsen, velsignelsen og åndsdåpen, som knyttet Tor Edvin til tro og bekjennelsen gjennom ungdomstiden (og enda lengre?).

Mens helvetesangsten i det tradisjonelle bedehus- og menighetsliv gjaldt livet etter døden, var i pinse- og vekkelsesmiljøet den samme uhygge også knyttet til læren om «Jesu gjenkomst» og skrekken for å bli etterlatt på Jorden «når de frelste toger inn», som det heter i pinsesangboken Maran Ata. Allerede i fem-seks-årsalderen var Håkons store skrekk ikke bare faren for å dø ufrelst, men også den skjebne å bli igjen her nede etter at familien ble hentet opp i skyen. Han skriver at alle vekkelsesmøter sluttet med ordene: «Så møtes vi neste søndag hvis Herren drøyer.» Ordene bar i seg noe grusomt, skriver han:

«For hvis Jesus ikke drøyde, hvis hans gjenkomst skjedde før søndag, ville han også innen søndag ha hentet alle de frelste, far og mor, boren min, hele menigheten, hjem til seg i himmelen, og jeg ville være igjen alene, dømt til evig ensomhet og smerte. Jeg var helt sikker på at en dag når jeg kom hjem fra skolen, ville huset være tomt.»

Jeg hadde det nøyaktig på samme vis selv, Håkon. Og vi var ikke de eneste. Men jeg ble frelst som 7-åring og slapp unna angsten. Det gjorde ikke du.

Håkon levde videre gjennom hele ungdomstiden og store deler av det voksne liv med følelsen av å stå utenfor det trygge fellesskap i troen på himmelen som det sikre mål. Det bibelske vitnesbyrd «Herren er min hyrde», ble for Håkon «Herren er min byrde», slik han selv har formulert det i sine oppgjørstekster.

Tor Edvin gikk i den andre trosfellen, som i like høy grad kan vurderes som et overgrep mot et barn – og med minst like store konsekvenser for livet: Den karismatiske menighets subjektive frelsesopplevelse, åndsdåp, tungetale, hallelujarop, begeistrede vitnesbyrd, misjonsiver. Det var indre og personlige forutsetninger som førte Tor Edvin inn i denne snaren, en annen type «gener» enn Håkons. Det var ikke angsten og syndenøden som drev Tor Edvin til botsbenken: «Så vidt jeg kan huske var jeg ikke plaget av frykt for dom og alskens elendighet. Helvete var langt unna», skriver Tor Edvin. Det som motiverte til en frelsesopplevelse var «snarere et ønske om å stikke seg fram. Gjøre seg bemerket, rykke opp, gå ut av barndommen og bli noe. Bli sett, bli inkludert».

Og slik ble han et markant vidunderbarn i Salem: frelst som 8-åring, døpt ved neddykking som 12-åring og tungetaler på samme tid. Det må være meg tillatt å innrømme at selv om jeg for min egen del også delte Håkons angst, gjenkjenner jeg noe av den motivasjon til suksess som preget Tor Edvinds valg og åndelige karriere.

Vekkelseskristendommen kan meget vel spille på to strenger, og flere med. Resultatet av de to forskjellige mentale reaksjoner – angst og lykke, ble imidlertid ikke to gevinster til menigheten, siden Håkon aldri ble frelst, knapt nok troende. Men Tor Edvin ble søndagsskolelærer.

Å bryte ut

Veien videre – og ut – har for begge brødrene de samme to utviklingstrinn, som også er gjenkjennelige for mange fra det miljø dette gjelder: Først skjer et suksessivt brudd på særegne leveregler. Deretter utvikles en ny basis for tro, verdier og livssyn.

Siden Tor Edvin var fem år eldre enn sin bror, var det han som først tok sjansen på å utforske det «verdslige» territorium. For ham, som så mange andre, ble litteraturen det første åpne vindu mot nye realiteter og verdier.

Moren håpet det var kristen og oppbyggelig litteratur han leste, og han startet riktignok med katolikken Graham Greenes roman Brighton Rock. Men etter hvert ble det i all hemmelighet hele rekken av bibliotekets klassikere. Og det skled lenger ut: Han gikk på kino, og så Storbyhavn med Marlon Brando. Og dermed var det ingen vei tilbake til det lukkede rom.

Han skriver: «De menneskene jeg møtte gjennom litteraturen, i filmer og på teateret, var både klokere, mer erfarne og ærligere enn de frelste i Salem. Mer levende!» Det går en interessant linje fra denne begeistrede anerkjennelse av litteratur og kunst til Tor Edvins eget omfattende forfatterskap, som begynte med noveller i kristne blader mens han var tenåring.

Med sin eldre bror som forbilde, ble det mindre problematisk for Håkon å i det stille overskride hjemmets og menighetens strenge leveregler. For Håkon ble musikk og kultur viktig for hans steg videre, både privat og i yrkeslivet. Tor Edvin oppsummerer det slik: «Jeg tror vi kan takke kunsten, både Håkon og jeg. Det var den som på hvert vårt vis gjorde det mulig for oss å slippe unna de lammende konsekvensene av vår trange lavkirkelige oppvekst.»

Tor Edvin har i bokens oppgjør med tradisjonelle kristne adferdsnormer også skrevet et kapittel om sex, noe som i og for seg ikke er overraskende. Når det kommer til stykket, er jo både tobakk, alkohol og andre forbudte nytelser, beskjedne synder i forhold til samleie for ugifte. Påbudet om avholdenhet før ekteskapet og monogami, «skaper en falsk virkelighetsforståelse», skriver Tor Edvin og avslutter med ordene «Sex er flott. Punktum».

Jeg går ut fra at han ville nyansere denne kraftsatsen om han ble bedt om å utdype sitt syn. Men selv med eventuelle forbehold, har han vel med disse ord uansett satt seg utenfor sidelinjen til de aller fleste organiserte kristne fellesskap.

Oppgjør med troen

Men hva tror nå brødrene Håkon og Tor Edvin om Gud og Jesus – i kristen forstand? Er de fortsatt kristne, litt kristne, kristne på sin egen måte? Svaret gir ikke seg selv av de refleksjoner de deler med leserne gjennom det meste av denne boken.

Tor Edvin har fra før skrevet en rekke andre bøker om kristen tro og praksis, både romaner og biografier. I bok etter bok har han vist oss alle sider av det menighetsliv han selv har tilhørt, med alvorlig innlevelse og forståelse, og uten å kamuflere sjenerende ubehageligheter.

Men selv han brøt med pinsekristendommen, meldte seg inn i Den norske kirke, og gikk til alters. Håkon på sin side meldte seg også inn i den samme kirke, hvor han hatt tillitsverv og i flere år har vært ansatt som organist.

Hvor står de nå? Boken svarer for dem begge:

Håkons konklusjon er dette: «Jeg har lagt spørsmålet om Gud til side. Det finnes ikke noe svar. For meg er Gud `den ukjente`. En Gud som aldri har svart meg.» Deretter beskriver han sitt livs verdier som «å vite at min oppgave, mitt liv, er å arbeide med kjærlighet i fellesskap, gjør meg takknemlig og stolt. Det er nok».

Tor Edvin legger i denne boken ikke spørsmålet om Gud og guders eksistens «til side». Han analyserer gudsforestillingen gjennom et langt kapittel, peker på selvmotsigelsene og usannsynlighetene i tekst og lære om Gud og guder. Han opererer heller ikke med `den ukjente` som en troens eller vantroens nødløsning, og konkluderer for egen del: «Opplevelsen av å være alene på Jorda, uten noen gud, uten noe evighetsperspektiv, virker ikke skremmende. Tvert imot. Den virker riktig. Det vi har fått, er livet.» Og skulle noen likevel ane et religiøst forbehold i denne kunstnerens poetiske ærbødighet for livet, gjengir jeg også hans egne og bokens siste ord: «For jeg tror ikke lenger. Nå er det sagt. Jeg tror ikke lenger.» Og annetsteds: «De skal få ha himmelen for seg selv. Jeg foretrekker livet.»

Slik blir konklusjonen ikke noen bitter finale. Tvert imot fremstår Vi som ikke kommer til himmelen som en takknemlig avklaring – og en hilsen til livet her og nå.

Bok: Muslimsk pilegrimsferd til USA

Usman Rana har reist til USA for å få inspirasjon til norsk islam. Dessverre lar han den kritiske sansen ligge igjen hjemme, og blir blendet av amerikansk glamour.

Mahmoud Farahmand

Den konservative muslimen og samfunnsdebattanten Muhammad Usman Rana er aktuell med boken Norsk islam: Hvordan elske Norge og Koranen samtidig. Rana mener det haster å finne en forståelse av islam som er tilpasset en norsk virkelighet, og vil gjerne hjelpe til.

Rana starter sin jakt på et norsk islam på et litt overraskende sted: USAs vestkyst. I 2012 reiste han nemlig på en inspirasjonstur til Zaytuna College, det eneste islamske universitet i Vesten. Å si at Rana blir begeistret ville være en underdrivelse:

Mohammad Usman Rana: Norsk islam: Hvordan elske Norge og Koranen samtidig Aschehoug

Jeg mener at vestlig islams ubestridt fremste lærested – og tankene som produseres der – kan gi oss uvurderlig inspirasjon under utviklingen av norsk islam. I praksis kan denne tankeutvekslingen skje ved at unge norske muslimer studerer ved colleget, og i fremtiden kan bli norske imamer. Dette kan høyere norske utdanningsinstitusjoner tilrettelegge for ved å inngå samarbeidsavtaler med Zaytuna College. Jeg tror et slikt samarbeid er mer realistisk og levedyktig enn en egen imam-utdannelse i Norge, hvor det bor nokså få muslimer.

Muslimene Rana møter ved Zaytuna ligner påfallende på sine kristne motparter i de amerikanske kirkene (jeg har selv bodd i USA, hos en vertsfamilie som tok meg med til kirken hver søndag). De er godt utdannede og vestlige, velartikulerte og velkledde.

Velstående er de også. Rana beskriver en veldedighetsmiddag for Zaytuna som avholdes ved et fasjonabelt hotell. Bordene er dekt med hvite duker, alle er pent antrukket og selvfølgelig holdes talene på engelsk. Forfatteren forteller at Zaytuna fikk inn 12 millioner dollar denne kvelden, en enkelt donor ga 250 000. Som ved andre amerikanske universiteter selges det også «murstein» – disse koster 6000 dollar stykket.

Konvertittene i spissen

Summene i seg selv er ikke viktige, det som er interessant er hvordan forfatteren setter dette i kontrast til måten ting gjøres hans hjemland:

Jeg må nesten humre litt for meg selv når jeg tenker på hvordan innsamlinger gjennomføres av moskeer og muslimske organisasjoner i Oslo (…) Det vanligste er at en mann går gjennom alle radene i moskeen før og etter fredagsbønnen, med et klede der folk kan slenge inn en hundrelapp eller to (…) Maten legges som regel frem på en plastduk på gulvet…

Det er her forfatterens elitære, nesten snobbete tilnærming kommer klarest til syne. Rana, som kommer fra det som han selv (indirekte) beskriver som en pakistansk slekt fra overklassen, er beklemt av en del av det han opplever i de norske moskeene, der folk sitter på gulvet mens importerte imamer fra gamlelandet holder prekener på alt annet enn norsk.

Zaytuna College er grunnlagt av Hamza Yusuf, en amerikaner som konverterte til islam i 1977. Yusuf har skrevet en rekke bøker og er blitt kåret til Vestens mest innflytelsesrike muslim. For Rana har han nærmest legendestatus:

Jeg har snakket med flere mennesker, fra ulike kanter av verden, som hevder at Yusufs taler har forandret dem, som mennesker, deres syn på islam og livet generelt.

Miljøet ved skolen er sterkt preget av folk som har fulgt i Yusufs fotspor, og nesten samtlige av de forfatteren kommer i samtale med er nettopp disse konvertittene. Men Rana drøfter aldri hvorfor det er konvertitter som har tatt ledelsen i å utvikle en vestlig eller amerikansk islam.

Når Hamza Yusuf kommer med en kraftsalve om at «vi som konvertitter har (…) større evne til å forstå både religionen og kulturen vi lever i», problematiserer Rana ikke dette det minste. Ikke gir han uttrykk for egne tanker rundt temaet heller.

Syvende skriftlærde i huset

Rana bruker mye tid på å oppsøke og samtale med religiøse autoriteter for å finne ut hvordan norsk islam kan se ut og hvilke tolkninger som skal legges til grunn. Men på ingen tidspunkt kommer det frem kritiske tanker rundt disse ekspertenes uttalelser og analyser. Dette er for så vidt typisk for konservative muslimer som Rana, som sjelden er interessert i å tolke selv.

Til tider blir det nesten komisk. Som når Rana diskuterer med den norskættede lærde Ingrid Mattson, som Rana ser for seg at kan få en viktig posisjon innen utviklingen av norsk islam.

Jeg blir tatt imot på hennes kontor – og rett innenfor døren blir jeg møtt av hundemat. (…) Mattson utbryter «jeg deltar i pro-hund-korstog i de muslimske miljøene. Jeg har en hund og er stolt av det!».

Mattson fortsetter med å forklare at muslimers anstrengte forhold til hunder beror på en misforståelse om at hunder er urene dyr. Det er jo hyggelig at Mattson er en hundevenn, men det ville være underlig om det bare var muslimers syn på hunder som var resultat av en misforståelse. Kunne man ikke tenke seg at det var en del annet de hadde bommet litt på også? Men igjen problematiserer Rana ikke, i stedet fortsetter han sin vandring uten så mye som å løfte på øyebrynene.

Den kanskje mest alvorlige problemstillingen er hvorvidt islam og/eller Koranen krever dødsstraff for de frafalne. Det sier litt om hvor ille stelt det er med kritisk tenking blant norsk-islams frontfigurer at Rana må ha en ekspert til å komme med en tolkning.

Heldigvis sier Hamza Yusuf at til og med de frafalne har rett til å leve et godt liv, men også Yusuf må henvise videre til en annen lærd, Al Alwani som er utdannet ved Al Azhar, den høyeste religiøse utdanningsinstitusjonen innen sunni-islam.

Det er også påfallende hvor lite Rana og hans intervjuobjekter diskuterer profeten Muhammed som rollemodell. For selv om islam er krystallklar på at Muhammed kun var et menneske, mener de skriftlærde at profeten ikke bare var et gjennomført godt menneske, men det perfekte eksempel for oss alle.

Det gjør at man gjerne unnlater å snakke om problematiske sider ved profetens liv og islams historie. Så når Rana skriver om islams forhold til andre kulturer og religioner, er det uten å engang nevne hva som skjedde med de som ble utsatt for muslimske invasjoner og okkupasjoner.

Ingen reform

Med de amerikanske ekspertene i ryggen banker Rana inn at islam ikke trenger reform. Hamza Yusuf sier det slik:

Ingen kan forandre essensen av islam. Vi må beskytte islam mot forandring. Profeten Muhammed sa tydelig at vi ikke må forandre religionen. Men vi må kontekstualisere.

Men hvem kan kontekstualisere, sette islamske kilder i en sammenheng som er relevant for vår tid? Vel, først og fremst må man ha en god forståelse av islams skrifter, selvfølgelig være konservativ og helst konvertitt, skal man tro Yusuf. Dette fører selvfølgelig til at Yusuf (og Rana) simpelthen overser ikke-muslimske og liberale muslimske stemmer. Rana og hans skriftlærde legger ikke stort i mellom når de omtaler disse alternative stemmene, som beskrives som «useriøse», «lite troverdige». Eller de lider av «iver etter assimilering» og «fravær av teologisk tyngde». De skyver derfor fra seg muslimene i Norge, som Rana nærmest tar for gitt at er like konservative som ham.

Ingrid Mattson beskriver en kvinnelig imam, Amina Wadud, som ledet bønn foran menn slik:

Folk som Amina Wadud (…) er primært ute etter oppmerksomhet. Jeg ser ikke noe gyldig holdepunkt i islamsk teologi som åpner for at kvinner kan lede begge kjønn i bønn.

Dette skaper et gjennomgående «oss og dem»-skille, noe som ikke akkurat bidrar til en konstruktiv debatt. Flere ganger mens jeg leste lurte jeg på om forfatteren virkelig var bevisst sitt ordbruk. Er slikt virkelig kledelig for en mann som tydelig ønsker å bli en frontfigur for norsk islam?

Ved å systematisk marginalisere disse liberale stemmene, skaper Rana en situasjon hvor debatten om islams fremtid kun skal avholdes mellom de konservative. Resultatet blir liksomdiskusjoner om hundehold og hvorvidt menn kan gå med gull og silkeslips.

Men det er jo ikke akkurat her de store diskusjonene om islam trengs, for å si det mildt.

Drømmen om Amerika

Det er ikke bare et amerikansk islam Rana drømmer om å importere til Norge. Han later til å ønske seg et amerikansk samfunnsklima angående religion. Derfor ser han med bekymring på utviklingen i Norge:

Stiftelsen (KIFO, Kirkeforskning, red.anm.) gjennomførte i 2014 en undersøkelse blant elever i videregående skole i Oslo og Akershus. Resultatet var nedslående – det kom frem at unge i Oslo blir stadig mer skeptisk til religiøse uttrykk i offentligheten. Denne undersøkelsen gir grunn til pessimisme på vegne av religionsfriheten, fordi svarene var hentet inn fra ungdommer i en by som er blitt svært multikulturell og –religiøs.

I Ranas tenkemåte blir skepsis til religiøse uttrykk i offentligheten ikke bare en snikende trussel mot religionen, men mot toleransen i samfunnet. I stedet ønsker han seg en amerikanskinspirert tilnærming til religion, der å tro er normen og ikke bare ses på som positivt men som en forutsetning for moral. Og et samfunn der konservative religiøse, uavhengig av religion, har fritt spillerom.

Med sine 224 sider er Norsk islam er en lettlest bok, som forsøker å gi et lite innblikk i hva Rana mener og tenker. Men selv om Rana tilsynelatende drømmer om et norsk islam, er drømmen dessverre blottet for visjon.

Boken tar heller ikke et oppgjør med de problematiske delene av islam. Det som er feil med islam beror på at enkelte muslimske grupper mistolker religionen og profeten. Siden profeten var det perfekte menneske og ufeilbarlig, kan det jo ikke være noe som skurrer ved hans lære.

I stedet følger Rana en trist muslimsk tradisjon for å gi fra seg muligheten til å tolke (og tenke?) selv, noe som både har forhindret islam og muslimske samfunn i å utvikle seg. Om det er noe et norsk islam virkelig burde ta til seg, er det jo Vestens klima for at individer selv kan velge og fortolke sin religion.

I stedet holder Rana seg trygt inne i komfortsonen. Dette gjør at Norsk Islam dessverre ikke er særlig lesverdig, for bortsett fra Ranas tur til Zaytuna, bringer den lite nytt til torgs.

Bok: Kampen mot de greske gudene

En ny bok hevder at ateisme har like lange tradisjoner som religion. Men kan moderne ateisme knyttes til filosofene fra antikkens Hellas?

Erlend Hovdkinn From

Tim Whitmarsh er professor i gresk kultur ved Cambridge University, og i hans nye bok Battling the Gods: Atheism in the Ancient World ønsker han å vise at ateismens røtter strekker seg lengre tilbake enn opplysningstiden.

Det er en utbredt oppfatning at antikkens Hellas var gjennomsyret av religion. Whitmarsh ønsker å nyansere dette bildet av gresk religion og kultur. Hans argument er at ateisme hadde gode vilkår under den greske polyteisme, og at flerguderiet tillot et større tros- og meningsmangfold enn det den senere kristne monoteismen viste seg å gjøre.

Tim Whitmarsh Battling the Gods: Atheism in the Ancient World 2016

Lovløs, ustyrlig og ugudelig

Ordet atheos – opphavet til ordet ateist – kommer fra gresk. Opprinnelig betød det «fravær av gud» og viste til en person som hadde blitt forlatt av gudene. Det ble brukt sammen med andre negative betegnelser som «lovløs» og «ustyrlig». Under det klassiske demokratiet i Aten i det femte århundret f.v.t. fikk begrepet så en ny mening. Ateisten ble til en person som selv skyver det guddommelige ut i kulden.

Whitmarsh skriver at det var verre å bli beskyldt for «ugudelig oppførsel» (gr. asebia) enn å bli stemplet som ateist. Årsaken til det var at asebia viste til holdninger og gjerninger som vanæret det hellige og var juridisk straffbart. Ateisme var snarere en personbeskrivelse, men ikke et brudd på statens lover. Ved å beskrive forskjellen mellom asebia og atheos forsøker Whitmarsh å vise at det ikke fantes noen offentlig fordømmelse av ikke-tro (atheos), men at handlinger og oppførsel som øvet vold mot offentlige helligdommer (som templer og ritualer) kunne få rettslige konsekvenser.

Antikkens Hellas var likevel ikke noen gullalder for religionskritikere. Juridisk forfølgelse av asebia kunne føre til dødsdom, med Sokrates som det mest kjente eksempelet. Ateistisk tankegods ble derfor ikke diskutert offentlig. Det fantes heller ikke noen form for «ateistiske klubber» der likesinnede møttes. Men ateistisk filosofi var tilgjengelig i skrevne kilder, som bandt ulike tenkere sammen.

Et eksempel på dette er hvordan Platons beskrivelse av kjetteri faktisk forteller oss noe om hvilke ateistiske ideer som var i omløp. Slike tekster ble dermed kilder for samtidens ateistiske tenkere, som ble kjent med hverandres ideer og kunne bygge videre på disse uten å være i direkte kontakt med hverandre. Ikke helt ulikt måten virtuelle nettverk som Facebook fungerer i vår digitale tidsalder.

Naturvitenskapen kommer

En av de mange filosofene Whitmarsh trekker fram for å vise ateistisk tankegods, er sofisten Protagoras. Protagoras argumenterte for at det som ikke kan erfares empirisk, heller ikke eksisterer. Dermed sådde han ikke bare tvil om gudenes natur, men om hvorvidt de i det hele tatt eksisterte.

Senere sofister satte spørsmålstegn ved alt av universelle sannheter, det vil si teorier som ikke var basert på vitenskapelige beviser. Disse betraktet religion som menneskeskapte forklaringer, som senere ble gjort til maktmiddel for sosial kontroll.

Blant andre som bidro til utvikling av et ateistisk verdensbilde var filosofen Demokrit. Ifølge han bestod ikke verden av annet enn atomer og tomrom. Selv om gudene gis plass i teoriene hans, så er de verken forstått som del av eller årsak til den fysiske virkeligheten.

Et annet eksempel er Xenofanes som viser til en guddom som er mer som en kraft i universet, en «beveger» som får materie til å ta form. Denne guden er ikke en handlende part som griper inn i verden, og er ikke personifisert som Zeus eller Afrodite. Slik tenkning muliggjør ateisme fordi det guddommelige reduseres til en abstrakt kraft og verden forklares med naturvitenskap.

Hypotesene til de før-sokratiske filosofene har riktignok ikke tålt tidens tann, men det har metodene deres, som den empiriske observasjon. Dette er fortsatt et av fundamentene for moderne vitenskap.

Den før-sokratiske filosofiens tvil og kritikk av religion fikk også innpass i gresk drama, som gjerne ble framført ved templet i forbindelse med ofringer og feiring av gudene. Tross religiøse elementer var de ifølge Whitmarsh ikke liturgiske eller dogmatiske, og bør heller ikke tolkes som religiøse riter selv om de inngikk i feiringen av Dionysos.

I tillegg inneholdt stykkene ugudelige karakterer som utfordret gudene, blant annet i Aristofanes komedie Fuglene. Whitmarsh hevder at liknende åpenhet ikke finner sted i monoteistiske kulturer, og spør seg om det finnes kirker, moskeer eller synagoger i dag som våger å diskutere ideene til Richard Dawkins, Christopher Hitchens og Sam Harris på en seriøs måte?

Dogmer og fordømmelse

Ifølge Whitmarsh er fraværet av hellige tekster en annen viktig faktor for antikkens meningsmangfold. Diktverkene Iliaden og Odysseen snakket om gudene, men som litterære verk var de ikke hellige, verken i form eller innhold.

Whitmarsh argumenterer også for at det ikke fantes noen form for religiøs etikk i gresk mytologi. I stedet har diktene en humanistisk moral, som hovedsakelig maner til at livet leves best i fellesskap med andre og basert på gjensidig respekt og omtanke. Dette er blant de få stedene i boka hvor han viser til en humanisme som ikke direkte tolkes som resultat av materiell naturvitenskap.

Whitmarsh hevder også at det ikke var noen institusjoner eller tekster som la opp til indoktrinering i antikkens Hellas. Men kan ikke indoktrinering ha foregått på en mer subtil måte? Man kan anta at mytologien var gjenstand for muntlig tradering og at læresetninger og religiøs moral ble muntlig overført, uten å bli nedskrevet som i de senere bokreligionene.

Skyte først og male blinken etterpå?

Whitmarsh ønsker å vise at ateisme alltid har eksistert, selv om religiøsitet ofte betraktes som normen og ateisme som avvik. Intensjonen er å låne øret til et lite segment av antikkens befolkning, men det er metodiske utfordringer ved å skrive deres historie. Mange av kildene er ikke bevart i sin helhet og det er vanskelig å si noe om hvilken betydning de hadde i sin samtid.

Whitmarsh beskriver gjennomgående de greske gudene som «lite guddommelige». For eksempel betrakter han gudedrap (gr. theomakhia) i gresk mytologi som uttrykk for ateisme. Dette er ikke helt uproblematisk.

Whitmarsh synes videre å mene at guder som gjør ukloke ting og viser sårbarhet, per definisjon ikke kan være guddommelige. Ambivalens rundt guddommer er imidlertid noe vi kjenner fra flere religioner, særlig hinduismen (som Shivas moralske dualisme) og den norrøne religionen (tenk bare på hvordan Tor skaper både kaos og orden gjennom sin egen dumdristighet).

Her får Whitmarsh et problem: Han skriver at gresk mytologi må forstås på sine egne premisser, men svikter med å gjennomføre dette selv når han samtidig vurderer guddommene som «mindre guddommelige» fordi de ikke er allmektige. Her mener jeg han anvender en terminologi hentet fra kristen monoteisme, som formaner at det kun finnes én gud og én sannhet og at denne er utelukkende god. Dermed bruker han en jødisk-kristen målestokk på antikkens greske religion og ender opp med å projisere vår egen tids ateisme på en teologi som bedre kan beskrives som annerledes.

Battling the Gods beskriver filosofiske retninger som muliggjør ateisme, men mer enn det kan den ikke gjøre. Det vil si; Whitmarsh kan ikke bevise ateismens omfang, men han kan si noe om dens ideologiske forutsetninger.

Kristne festbremser

Maktbalansen i det tidligere Romerriket bestod av imperiets politiske, juridiske og militære makt på den ene siden, og mangfoldet av lokale, religiøse og filosofiske identiteter på den andre. Nye internasjonale guddommer, som den egyptiske gudinnen Isis, den persiske guden Mithra og etter hvert de kristnes gud, ble tilbedt side om side med de tradisjonelle. Med andre ord var det et stort tros- og livssynsmangfold i starten av vår tidsregning.

Toleransen overfor meningsmangfold, ateisme spesielt, forsvant ifølge Whitmarsh da Konstantin gjeninnførte dynastiske arverekker og banet vei for kristendom som statsreligion. Med kirkemøtet i Nikea i 325 ble treenigheten og dagens rådende kristologi etablert, det samme ble definisjonen av kjetteri.

I 380 annonserer Theodosius at kristendommen er Romerrikets offisielle religion. Dette markerer overgangen fra et polyteistisk samfunn med religiøst mangfold til kristen monoteisme. For Whitmarsh betyr dette også meningsmangfoldets død.

Antikken – et liberalt ideal?

Leser vi Battling the Gods som et dypdykk i religionsskepsismens opprinnelse, er dette en spennende, lærerik og velskrevet bok. Denne formen for historieskrivning har sin fordel i at den kan gå i dybden av ett tema, og der innfrir Whitmarsh med glans. Han lykkes godt med å vise hvordan naturvitenskapen utviklet verdensbilder uten referanser til det overnaturlige.

Analysene hans av Odysseen og Iliaden, samt av det greske teateret, blir mer problematiske fordi han selv definerer hva som er religiøst og hva som bare kan se ut som det. Dermed lukker han muligheten for at religiøsitet og spiritualitet kan oppstå uten presteskap, dogmer og gudsbegreper slik vi kjenner dem.

Whitmarsh skiller seg fra nyateistismen ved at han ser optimistisk på muligheten for at ateistisk filosofi kan fortsette å blomstre i virtuelle nettverk som Facebook, også i samfunn med begrenset tros- og ytringsfrihet. Faktisk mener han at slike nettverk – at tekster snakker sammen – har vært avgjørende for ateismen helt siden antikken.

Det er også tydelig at han mener at antikkens samfunn utviste en toleranse overfor tros- og meningsmangfold som bør være et eksempel til etterfølgelse. Vi kan nok enes om idealet om et åpnere og mer tolerant samfunn, selv om omveien om antikken ikke var like åpenbar for oss alle.

Tim Whitmarsh

Battling the Gods: Atheism in the Ancient World

2016