Odins ættlinger

Hvem eier det norrøne?

De siste månedene har Soldiers of Odin fylt spaltemetre og sendeflater. Det finskinspirerte borgervernet hevder at de, uniformerte i sorte hettegensere med vikingsymbolikk, skal gjøre norske gater trygge mot skumle innvandrere.

Didrik Søderlind

Det har vært en blanding av sirkus og såpeopera. Slik blir det gjerne når Ronny Alte, som på forhånd har vært med på å kjøre Norwegian Defence League og Pegida i grøfta, importerer noe fra utlandet.

Det viste seg raskt at de norske «Odins soldater» var en broket forsamling, preget av kriminelle med dommer for ting som voldtekt, våpentrusler og narkotika. Lavmålet ble nådd da det viste seg at et sentralstyremedlem i organisasjonen som ville beskytte norsk ungdom, hyllet Breivik.

Det ser ut til at de som spådde at dette var over til påske, får rett.

Samme hvor patetiske slike prosjekter er, går media mann av huse for å dekke, og det var Odin i alle kanaler. Dette utløste igjen diskusjoner om det norrønes plass i norsk kultur.

I Finland, der Soldiers of Odin kommer fra, er det norrøne marginalt. Bruken av Odin som gallionsfigur for vigilantegruppa har ingenting med finsk kultur å gjøre – det står lite om Odin i Kalevala, for å si det slik. Hornene på hjelmen i Soldiers of Odins logo avslører da også at kunnskapen om vikingtiden ikke er overveldende. Snarere må Odin-referansene ses i lys av at grunnleggeren (som er åpen nazist) tilhører et internasjonalt miljø der det norrøne fungerer som et samlende symbolspråk.

I Norge er det en annen dans, og det blir misvisende når aviser som Jon Fosse snakker om å «ta det norrønne tilbake fra høyreekstremistene». For om sant skal sies har det norrøne aldri tilhørt ytre høyre i vårt hjørne av verden.

Joda, Nasjonal Samling likte norrøn symbolikk og nynazister som Varg Vikernes og Vigrid har kledd opp sine politiske prosjekter i vikinggevanter. Og ja, de har lykkes i å gi runer og vikingskip en dissonant etterklang hos mange. Men de har aldri klart å legge beslag på arven fra Odin.

Ikke minst er dette tydelig i måten det har vokst fram en subkultur med åsatruere som forsøker å gjenopplive norrøn religion. Den norske paraplyorganisasjonen for disse, Bifrost, fyller 20 år i år og i Egil Asprems artikkel om norsk nyhedendom møter vi en åsatrukultur som har like lite til felles med nazistene som Hadia Tajik har med IS. Selv om de har sine varianter av islamister å slite med.

Å blote til Odin vil nok alltid være en kuriositet i Norge, men på Island er nå én prosent av befolkningen organiserte åsatruere, og byggingen av det første hedenske gudshuset på tusen år er i gang. May-Britt Bjørlo Henriksen har vært på Island for å sondere terrenget, og igjen ser vi en religion som omfavner det moderne samtidig som den tar vare på det beste fra sagaøyas arv.

Men den norrøne arven tilhører heller ikke dem som bloter til Odin. Vi påkaller Odin hver gang vi innkaller til et møte på onsdag. Den kristne dagsavisen jeg abonnerer på har en humorspalte oppkalt etter Odins ravner.

Slik blir ikke den norrøne arven stengt inne i historiebøkene og på museene, eller i hovet som skal bygges på Island. I stedet blir det norrøne en levende del av vårt dagligliv. Og som arven fra kristendommen og opplysningstiden og alt annet som har påvirket norsk kultur og mentalitet tilhører den norrøne arven oss alle, enten vi er til høyre eller venstre, livssynshumanister eller hedninger, innvandrere eller innvandringskritikere.

Det er ikke bare et nordeuropeisk anliggende heller. Den amerikanske TV-serien The Vikings er kjempepopulær, og noe av det beste som er skrevet om norrøn mytologi er ført i pennen av den argentinske nobelprisvinneren J.L. Borges. Det norrøne er en del av verdensarven nå.

Bedre garanti kan man umulig tenke seg mot at Odin skal bli kuppet av en gjeng folk i hettegensere.

Sto Gud bak Utøya?

I denne artikkelen, basert på et foredrag i regi av Human-Etisk Forbund, ser Dagen-redaktør Vebjørn Selbekk på ekstremisme i kristne miljøer.

Vebjørn Selbekk

«It takes one to know one», heter det. Jeg må innrømme at jeg et lite øyeblikk lurte på om det var dette som var tankegangen bak Human-Etisk Forbunds invitasjon til meg om å holde foredrag over temaet kristen ekstremisme. Det er jo slik jeg selv tidvis har blitt portrettert, ikke minst under karikaturstriden da daværende utenriksminister Jonas Gahr Støre snakket om «ekstremister på begge sider».

Et snev av konspiranoia hos meg der, altså. Sannheten er jo at dette er et tema som det både er viktig og interessant å dykke inn i. Men det er et vidt tema som trenger en rekke avgrensninger og klargjøringer for i det hele tatt å bli håndterlig.

Ekstrem religion og ideologi

La meg derfor begynne med klargjøringene. Det er viktig å slå fast at alle religioner kan avspore i ekstremistisk retning. Det finnes også et voldspotensial i alle verdensreligionene, selv om islam etter min mening står i en særstilling som den eneste verdensreligionen med en hærfører og en krigens mann som religionsstifter. Derfor er jeg uenig med min redaktørkollega Helge Simonnes fra Vårt Land, som på et møte i regi av Human-Etisk Forbund uttalte at «Det er ikke så veldig stor forskjell på tenkningen til fundamentalistiske kristne og fundamentalistiske muslimer». Simonnes nevnte spesielt Partiet De Kristne og TV-kanalen Visjon Norge, og jeg tar avstand fra sammenligningen mellom dem og muslimske ekstremister.

Samtidig er det viktig å ikke la islam sperre utsikten for andre religioners ugjerninger, eller for det faktum at muslimer også kan være ofre. Mens vi i Norge gjerne innbiller oss at buddhismen er en pasifistisk religion, begår buddhister i Burma vold og overgrep mot landets muslimske minoritet.

Faktum er nemlig at det dessverre er mennesker fra alle trosretninger som utøver sin religion på en destruktiv og voldelig måte. Folk som bruker religionen som et påskudd til å forakte, hate og i ytterste konsekvens drepe sine medmennesker. Lignende potensiale finnes også i ikke-religiøse ideologier, spesielt blant dem som påberoper seg et totalsyn på historien og den historiske utviklingen. Millioner av mennesker er drept i kommunismens navn.

For en kristen som meg er det, som man kan se, mye lettere å snakke om andre religioner og ideologier enn min egen tro. Men denne gangen er det altså kristendommen vi skal snakke om.

Og det mangler ikke ting å ta av.

Vi kunne ha snakket om den lange blodige arven som kristendommen har, og stoppet opp for å dvele ved korstogene: Den perioden i europeisk historie da paver, kardinaler og prester hisset opp massene til å gå i krig for å befri det hellige land. Anslagene over antall døde varierer, men det synes å være enighet om at vi i hvert fall snakker om et syvsifret tall når vi skal regne de som døde som følge av korstogene.

Vi kunne ha snakket om inkvisisjonen. Om henrettelser og bestialsk tortur i rettroenhetens navn. Om hekseprosessene. Om den kristne jødeforfølgelsen.

Vi kunne ha snakket om Lords Resistance Army, denne merkelige sektlignende kristne militsen som inntil nylig har operert i Uganda og landene rundt. I fotsporene deres har drap, lemlestelse, kidnapping og sex-handel fulgt. Spesialiteten deres er å forvandle unger til drapsmaskiner.

Dette foredraget vil jeg imidlertid avgrense til vår egen tid. Jeg vil også avgrense det geografisk, til Vesten og Norge. Jeg vil nemlig snakke om kristen ekstremisme her og nå: I vår egen tid, i vår egen kulturkrets og vår egen bakgård.

1) Kristent hat

Den første typen kristen ekstremisme jeg skal snakke om er det jeg kaller kristent hat. Jeg har vært kristenredaktør i mer enn 25 år, og har fått mye rart i posten. Jeg har også opplevd at kristne på ramme alvor har argumentert for at homofile bør henrettes. Men jeg må understreke at dette har skjedd svært sjeldent.

Men slikt hat finnes der ute. Et eksempel er amerikanske Westboro Baptist Church, en slags blanding av menighet og aktivistgruppe som det er verdt å nevne at ikke har noen ting med Baptistsamfunnet å gjøre.

Westboro Baptist Church har skapt overskrifter over hele verden ved å demonstrere i begravelsene til amerikanske soldater som var drept i Irak. Under demonstrasjonene poserer gruppens medlemmer med plakater med budskap som «God hates you» og «Thank God for dead soldiers».

Menigheten Westboro Baptist Church er en blanding av storfamilie, sekt og hatgruppe. Foto: Wikipedia/HoppingRabbit34 CC-BY-3.0

Hovedmålet for hatet til Westboro Baptist Church er USAs homofile. Gruppen driver til og med sitt eget nettsted med det talende navnet Godhatesfags.com: Gud hater homoer.

En annen amerikansk gruppe som faktisk går enda lenger, er den såkalte Army of God. Dette er en kristen terroristgruppe som har stått bak en rekke voldelig angrep mot abortleger og abortklinikker.

Disse gruppene deler et hat mot mennesker de mener ikke følger kristen etikk. Det er snakk om en slags følelse av moralsk overlegenhet som gir seg utslag i å se ned på og til slutt legge for hat de som ikke følger denne standarden.

En annen fellesnevner er tanken om at det at samfunnet tillater homofili og abort utløser Guds dom over en nasjon. Westboro Baptist Church mener at de soldatene som dør i Irak er Guds straffedom over at amerikanere. Slik blir døde mennesker noe å feire, et tegn på at Gud er virksom.

Vi finner igjen litt av den samme tenkningen om Guds dom også her i Norge. Men her dreier det seg ofte om at det er Norges manglende støtte til Israel som kaller denne dommen ned over landet. Denne tanken er et bærende element i den særnorske såkalte 22. juli-ekstremismen, og jeg skal komme tilbake til dette når vi omtaler den.

De aller fleste kristne vil mene at dette hatet er det stikk motsatte av det Kristus lærte sine tilhengere, og at de som hater i Guds navn har et forkvaklet gudsbilde. Men disse foreteelsene skjer innenfor den kristne religionen, av mennesker som sier de følger Kristus.

Og da må vi kristne – spesielt kristne ledere – ta avstand fra dette. Akkurat som muslimer bør ta avstand fra vold, terror og hat i islams navn.

2) Sekterisme

I 2004 kom et helt ukjent svensk stednavn plutselig på alles lepper. Fra et øyeblikk til et annet ble vi kjent med det lille tettstedet Knutby og den rystende saken som bar dens navn.

Vi stod overfor et drap og et drapsforsøk begått i en svensk frimenighet. Et tidligere dødsfall i menigheten ble også etterforsket på nytt som mulig drap. Etterforskningen og medieomtalen avdekket et lukket menighetsmiljø med svært spesiell både teologi og praksis. Sentralt stod en kvinne som ble karakterisert som Kristi brud og angivelig fikk budskap direkte fra Gud.

Det som også gjorde saken spesiell – og til en yndlingshistorie for skandinaviske tabloidaviser – var blandingen av åndelighet og seksualitet som preget menigheten. «Takk og lov for at jeg ikke gjorde alle gravid» ble (den norskættede) pastoren Helge Fossmo sitert på av VG året etter drapet. Fossmo snakket om den utsvevende seksualiteten som ble praktisert i den utad så konservative menigheten. Det var pastor Fossmos elskerinne og barnepike som til slutt drepte pastorens kone etter at pastoren hadde påvirket henne til å gjøre det.

Knutby er selvfølgelig et ekstremtilfelle. Saken er unik i nordisk sammenheng og det finnes ikke så mange europeiske paralleller heller.

Men menighetsmiljøer som utvikler seg i usunn retning og fører til en åndelighet på avveie, kan skje hvor som helst. Enkeltmekanismer og faresignaler er ikke så vanskelig å kjenne igjen: Det kan dreie seg om usunn lederdyrkelse. Det kan gjelde innskrenking av den personlige friheten til menighetsmedlemmer. At menighetsledelsen legger seg opp i hvem medlemmet er sammen med, hvor man drar på ferie og så videre.

Et annet faresignal kan være isolering fra andre kristne fellesskap fordi man anser seg som så spesiell og utvalgt at man ikke behøver slike tilknytninger. Til dette siste hører også ofte en demonisering av tilværelsen utenfor menigheten eller gruppen.

3) Israelvennskap som koker over

Jeg er en stolt Israel-venn. Mange av dere er sikkert uenige med meg i det. Men jeg mener det er mange gode grunner for å støtte Midtøstens eneste demokrati, den eneste rettsstaten, det eneste landet med full ytringsfrihet, full religionsfrihet og rettigheter for kvinner og minoriteter.

For meg er det også avgjørende viktig å støtte det jødiske folks rett til å ha en stat der de ikke lenger trenger å leve på andre nasjoners nåde. Et land der de ikke skal behøve å bli utsatt for antisemittisme, pogromer og utryddelse. Israelvennskap er for meg solidaritet med verdenshistoriens mest forfulgte folk.

Det jeg imidlertid ikke kan støtte – og som jeg er bekymret for og advarer mot – er israelvennskap som blir så endimensjonalt at det går over i forakt for og nedvurdering av andre folkegrupper i området.

Dessverre finnes det eksempler på slikt, også her i Norge.

Gro Wenske er leder i Stiftelsen for Bibel og Israel. Tidligere hadde hun ansvaret for Karmel-instituttet, en norsk-israelsk organisasjon som hennes far, Per Faye-Hansen, opprinnelig startet.

En kronikk hun skrev i min avis Dagen 17. november 2014 gir innblikk i det som etter min mening er lite hyggelig tankegods. Tittelen på kronikken er «De ugudelige skal bli utryddet av landet». Med sine 7700 delinger på Facebook ble den en av de mest spredte Dagen-kronikkene noensinne. Wenskes artikkel ble til og med brukt av advokat John Christian Elden under rettssaken mot lederen i den islamske ekstremistorganisasjonen Profetens Ummah, Ubaydullah Hussain, i fjor sommer. Elden siterte artikkelen som et eksempel på at ekstremistiske uttalelser kan komme også fra andre religiøse miljøer.

Her er to utdrag fra Wenskes artikkel:

Hvor lenge skal Israel fortsette å mure seg inne og verden ikke bry seg? Nei, den eneste løsning er å kaste ut alle palestina-arabere som hater Israel, hele familier der de har barn som daglig driver med stein- og brannbombekasting mot jøder. De må vekk!

Min far Per Faye-Hansen ble ofte beskyldt for å være for radikal. For over 30 år siden sa han (han har nå vært død i over 20 år) at «araberne må ut av Israel. De vil ikke slutte med å drepe jøder før de ser sitt eget blod flyte»… Ja, jeg er nå overbevist om at Bibelen og min far hadde rett: Araberne må ut av Israel! De har 22 arabiske land å flytte til der de snakker arabisk har arabisk kultur og religion. La dem bo der!

I parentes kan vi bemerke at Wenskes løsning ville ha vært en etnisk rensning av 3-4 millioner palestinere. Wenskes artikkel er en eneste lang argumentasjon for hvorfor «fremmede», som hun kaller det, ikke bør få bo i Israel. Og for å gjøre det hele enda mer skremmende så tar hun Gud til sannhetsvitne på hvorfor arabere ikke bør få leve i Israel sammen med jødene. «Det synes ikke for meg som om Gud er enig i denne sameksistens», skriver hun i artikkelen.

Her i Norge har vi de siste årene vært vant til at det er muslimske ekstremister som snakker om at blod skal flyte. Jeg vil helst slippe å høre kristne predikanter henfalle til den samme typen voldsretorikk. Men i Wenskes tilfelle snakker hun jo faktisk direkte om fordrivelse av arabere og utgytelse av blodet deres.

Det er grunn til å nevne at en slik type overopphetet israelvennskap anses som et problem også av den israelske ambassade i Norge. Diplomatene der har flere ganger måttet rykke ut for å ta avstand fra spekulative uttalelser fra norske israelvenner.

I forkant av TV-aksjonen høsten 2011 sirkulerte det boikottoppfordringer mot Norsk Folkehjelp, som var gavemottager det året. Bak oppfordringene, som ble sendt rundt på sms og i sosiale medier, stod ikke navngitte israelvennlige miljøer. Norsk Folkehjelp skulle boikottes på grunn av organisasjonens holdninger til den israelsk-palestinske konflikten, selv om gavene denne gangen ble samlet inn til mineryddingsprosjekter helt andre steder i verden.

På innsamlingsdagen gikk Israels ambassade ut med en pressemelding der de tok avstand fra boikottoppfordringene og gjorde oppmerksom på at disse ikke hadde noe med staten Israel å gjøre. Ambassaden uttrykte i stedet støtte til Norsk Folkehjelps mineryddingsarbeid.

Da den kjente israelvennen Per Haakonsen på et KrF-møte i Sarpsborg koblet 22. juli-terroren til Norges forhold til Israel, så også diplomatene seg nødt til å reagere. Ambassaden sendte ut en pressemelding der de tok avstand fra det de karakteriserte som «spekulasjoner». Og ambassaden understreket at de identifiserte seg med ofrene for Utøya-terroren.

4) Kristen konspiranoia

Det er mange kristne i dag som føler seg marginaliserte. Kirken mister oppslutning, dåpstallene minker og det samme gjør støtten til kristen etikk. Flere lovendringer, som den likekjønnede ekteskapsloven, har blitt innført til tross for sterk motstand fra kristne miljøer. Derfor nærer mange kristne en dyp skepsis til samfunnsutviklingen.

Samtidig føler disse miljøene at det er umulig å komme til orde i pressen. At det synet man selv står for bevisst undertrykkes i samfunnsdebatten. At det offentlige ordskiftet er styrt av krefter som ikke ønsker å slippe til kristne stemmer i debatten. Ja, det er som om mediene er imot dem.

Enkelte sitter med en følelse av at samfunnet slik man har kjent det er i oppløsning, i ferd med å forsvinne.

Når ting går en imot, så er det noe dypt menneskelig i å finne noen å skylde på. Det må være noen andre som har ansvaret for at alt rakner. Det må jo være en sammenheng i disse endringene som er så massive og har kommet så fort? Og når man først tenker slik, er dessverre ikke konspirasjonstenkningen så langt unna.

Jeg nærer en dyp bekymring for den konspirasjonstenkningen jeg har møtt hos en del kristne. Jeg har blitt skremt av hvordan engasjerte kristne kan rote seg langt inn i de klassiske teoriene rundt Illuminati, Bilderbergergruppen og andre hemmelige organisasjoner som angivelig styrer samfunnsutviklingen bak kulissene. Eller andre typer konspirasjoner der man kombinerer de klassiske teoriene med ulike typer åndelige forklaringsmodeller.

For min egen del synes jeg det er tragisk å se hvordan ressurssterke mennesker rett og slett blir helt ubrukelig i virkelighetens verden. Begavede personer som kunne ha betydd en forskjell bruker tid, krefter og energi på å dyrke teorier og kunnskap som bare fører til at de blir enda mer isolert.

5) 22. juli-ekstremisme

Alt det vi har snakket om til nå, om kristent hat, sekterisme, israelvennskap som koker over og den kristne konspiranoiaen møter hverandre i en særnorsk form for kristen ekstremisme: Det jeg har kalt 22. juli-ekstremismen.

I fjor sommer kom boken 22. juli-profetien ut. I løpet av få uker solgte den 3500 eksemplarer. Det er solide tall for en norsk bokutgivelse, Ikke minst siden boken ble utgitt på eget forlag, forfatteren er helt ukjent og salget har foregått helt uten tradisjonell annonsering. Men budskapet i boken traff skremmende nok en nerve i enkelte kristne miljøer her i landet.

Jeremy Hoffs bok 22. juli-profetien argumenterer for at myrderiene på Utøya var Guds straff over Arbeiderpartiet og AUF.

22. juli-profetien er skrevet av norsk-amerikaneren Jeremy Hoff. Han tilhører et lite bønnegruppemiljø og har en canadier ved navn Douglas Lilley (også han helt ukjent i kristen-Norge) som mentor.

Jeremy Hoffs budskap er at 22. juli-terroren kom som et resultat av Norges sviktende støtte til Israel. Det er for så vidt ikke et nytt standpunkt; jeg nevnte tidligere israelvennen Per Haakonsen som fremførte lignende tanker på et KrF-møte. Men Hoff går lenger enn Haakonsen. Der Haakonsen mente at Breiviks terror var en advarsel fra Gud, lar Hoff Gud få en enda mer aktiv rolle. Hoff argumenterer direkte for at Utøya var Guds straff over Arbeiderpartiet og AUF.

Hoff vil ikke høre på innvendinger om at Utøya-ofrene bare var barn. Det virker i stedet som han anser dem som en slags soldater i kamp mot Israel. Som han skriver i boken:

I virkeligheten var flesteparten av disse ungdommene mellom 16 og 18 år gamle, hvilket i mange land tilsvarer den omtrentlige alderen på en soldat. (…) De unge ofrene på Utøya var medlemmer av en politisk armé som på en meget reell måte har kjempet mot Israel i de siste drøye 40 år.

Hoff fortsetter:

Slik jeg ser det, er det ikke annet enn rimelig at medlemmer av samme organisasjon også ville ende opp som de uheldige ofrene, uansett hvilken alder eller grad av direkte ansvar de måtte ha.

I 22. juli-profetien kobles slike smakløsheter med et sammensurium av merkverdigheter som i forfatterens øyne er «profetiske».

I en kloakk-kum i Jerusalem finner en kompis av forfatteren et norsk pass. På Hoffs nettsider er det til og med lagt ut en video av dette mystiske funnet som, ifølge ham, forutsa Breiviks terror.

Hoff er også opptatt av det vi vel må kunne kalle en form for tallmagi. Han er spesielt fiksert på tallet 77, som han påviser tre ganger i Bibelen. Og ifølge ham er det tallet i alle tilfellene tett knyttet opp til temaet «hevn». Derfor er det et guddommelig tegn at Breivik uhindret skal ha fått streife om på Utøya i 77 minutter og at terrorangrepene 22. juli kostet 77 menneskeliv.

Også i denne saken trekkes KrF inn i virvaret av profetier og politikk. Jeremy Hoff skriver nemlig at han er i slekt med KrF-leder Knut Arild Hareides kone. Hun er Hoffs kusine, og følgelig har han «tilbrakt mange timer med lederen for KrF».

I boken beskrives dette som at det var «Herren som hadde gitt meg en overnaturlig tilgang til denne mannen». For Hareide var jo leder for Stortingets 22. juli-komité, må vite. Og nå fikk Hoff muligheten til å påvirke Hareide til å forklare det norske folk den virkelige årsaken til 22. juli: Norges fiendtlige holdning til Israel. Men Knut Arild Hareide var tydeligvis ikke så mottagelig for slike tanker. I boken konkluderer Hoff med at «Knut Arild fortsatt trenger nåde til å omvende seg».

I min verden er det et større behov for omvendelse når man har gitt Gud ansvaret for nedslaktning av unge, forsvarsløse mennesker. Når man ikke viser større empati med de som fortsatt bærer merkene etter terroristen på kropp og sjel. Eller for de som sørger hver dag i savnet etter sine kjære som ble så rått og meningsløst revet fra dem.

Da trenger man virkelig omvendelse. Eller eventuelt besinnelse, hvis man heller vil kalle det for det.

For dette er virkelig ekstremisme. Kristen ekstremisme.

Artikkelen er en bearbeidet versjon av foredraget «Kristen ekstremisme» holdt på et møte arrangert av Motoffensiv, et prosjekt i regi av Human-Etisk Forbund, Oslo fylkeslag i november i fjor.

Et omstridt hov

På Island bygges det første hedenske gudshuset på 1000 år. Historien om hovet viser både hvor mainstream og hvor ytterliggående dagens åsatru kan være.

May-Britt Bjørlo Henriksen

I 2015 startet forarbeidet på det som skal bli et hov, et hedensk gudshus, i utkanten av Reykjavik. Når det står ferdig i mars 2017 blir det det første offisielle hovet på Island siden øya gikk over til kristendommen i år 1000.

Det er ikke tilfeldig at det er på Island hovet bygges. Åsatruerne på Island er en foregangsgruppe innen moderne åsatru. De etablerte seg allerede i 1972, da den første Allsherjargóden, Sveinbjörn Beinteinsson, var en av tolv som dannet åsatrusamfunnet Asatrúarfélagið. I mai 1973 ble Asatrúarfélagið anerkjent som religion av den islandske stat, som det første av sitt slag i verden som fikk slik status.

I dag teller Asatrúarfélagið rundt 3200 medlemmer, og har særlig vært i vekst siden årtusenskiftet. 3200 medlemmer er kanskje ikke så mange, men den lille islandske befolkningen sørger for at de utgjør temmelig nøyaktig én prosent av befolkningen. Det gjør også at Asatrúarfélagið er det største ikke-kristne trossamfunnet på Island.

Tor og Odin blir mainstream

I dag er det Hilmar Örn Hilmarsson (f. 1958) som er samfunnets øverste religiøse leder eller Allsherjargóde. Hilmar (islandsk navneskikk tilsier at vi er på fornavn med ham, red. anm.) er også en internasjonalt kjent kulturpersonlighet. Han var en pionér innen elektronisk musikk, og kjent både for sin filmmusikk til suksesser som Angels of the Universe og sine samarbeider med artister som Björk og Sigur Rós, Current 93 og Psychic TV. I dag foreleser han også innen kunstfag ved kunstakademiet på Island.

Hilmar Örn Hilmarsson (f. 1958) er øverste religiøse leder eller Allsherjargóde, ved Asatrúarfélagið.

Det er en lavmælt og forsiktig mann som møter oss før Asatrúarfélagið holder høstblot i lokalene sine i Síðumúla, et område som heller gir assosiasjoner til et kjøpesenter i Groruddalen enn til norrøne blot.

Hilmars funksjon sammenligner han selv med en biskops. Organisasjonen har i tillegg góder, en slags «prester» som kan være både menn og kvinner. Gódenes rolle er ikke å drive religiøs opplæring, men kun lede seremonier. Asatrúarfélagið er dypt skeptiske til å nedfelle dogmer medlemmene må tro på.

I bunnen av mange åsatrueres tilnærming til åsatrua ligger ofte en sterk individualisme.

– Jeg er religiøs og har alltid vært det. Jeg feirer blot, og ærer guder og makter fordi jeg ofte kan føle en guddommelig tilstedeværelse. Men jeg nekter å personalisere guddommene i fysisk form, forklarer Hilmar. Som åsatruer tror man ikke nødvendigvis på gudene og maktene slik kristne tror på sin gud, men man feirer og dyrker gudene og maktene.

Dette gjør at Hilmar og mange andre åsatruere nærmer seg en form for ateisme, noe som kan virke som et paradoks for folk som er vant til mer ortodokse former for kristendom og islam. I den mer sekulære islandske virkeligheten er det derimot ikke så rart.

– Folk setter pris på hva vi står for. Vi er ikke plassert i en rar del av den islandske virkeligheten. Vi har definitivt forflyttet oss fra subkultur til en etablert del av den islandske kulturen, sier Hilmar.

Statusen som offisielt godkjent trossamfunn gjør at Asatrúarfélagið blir behandlet som et hvilket trossamfunn som helst, og inviteres jevnlig til skolebesøk.

– Vi er blitt involvert i et skoleprosjekt, hvor vi en gang i året reiser landet rundt og snakker om åsatru for niåringer. Det gjør at jeg må være helt oppdatert, for er det noen som kan stille detaljerte spørsmål, så er det dem. Det er ikke noen lett sak å bli stilt til veggs av en niåring, smiler Hilmar.

Turistnæringen har også sett potensialet i Asatrúarfélagið.

– Vi har faktisk noen turistbyråer som bruker oss som attraksjon, og skilter med at vi kan vie folk ved isbreer og andre uvanlige steder. Noen av oss har spurt oss hva skal vi gjøre med dette, sier Hilmar.

Han virker oppriktig bekymret. Det er ikke slik at de ønsker å være negative i utgangspunktet, men de ønsker heller ikke å være en brikke i turistnæringens spill om turistenes oppmerksomhet.

– Alt må være verdig, hvis ikke så blir det ødelagt. Det er et stort spørsmål hvordan vi skal håndtere dette i fremtiden. Vi er ikke dansende apekatter som kan trekkes opp.

For Hilmar er åsatrua en moderne religion inspirert av tekstene og mytene man finner i den norrøne mytologien og eddadiktningen, og av den islandske folkloren. Flere av de yngre medlemmene studerer folkloristikk, historie, gammelnorsk og andre relevante fag ved Universitetet.

– De har med seg åsatrua inn i akademia, studerer og kommer tilbake med nye tanker. Det gir et godt grunnlag for å utvikle religionen videre, mener Hilmar.

Byggeplassen til Islands første hedenske gudshus på 1000 år ser til forveksling lik ut som enhver annen byggeplass. Foto: May-Britt Bjørlo Henriksen.

Åsatruerne har en åpen dialog med andre trossamfunn, og det har vært anledninger hvor allsherjargóden har forrettet begravelse sammen med en kristen prest.

I takt med at åsatrua vokser er Asatrúarfélagið en organisasjon med flere generasjoner i fellesskapet. Barn fødes inn i og vokser opp med åsatrua, og mange av dem velger å gifte seg i regi av Asatrúarfélagið. En annen side ved denne utviklingen er behovet for å kunne tilby begravelser. I 1999 fikk den daværende Allsherjargóden, Jörmundur Ingi Hansen, innvie Asatrúarfélagiðs egen gravplass, og i fjor ble en kvinne på 96 år gravlagt der.

Med det nye hovet tar Asatrúarfélagið neste skritt, mener Hilmar.

– Jeg har vært forelsket i ideen om et hov siden jeg ble med i Asatrúarfélagið i 1974, men det er først det siste året det har gått opp for meg hvor stor påvirkning det vil få på åsatrua her på Island. Vi føler at det er et voksende behov ute i samfunnet for å være med på ritualer og seremonier, som vi særlig feirer når årstidene skifter. Vi startet med fire hovedseremonier i året, nå har vi seks, og når hovet er ferdig er det ikke usannsynlig at vi vil ha 12 seremonier i løpet av et år. Med et eget hov vil det bli mulig for folk å komme på besøk til oss, slik at det blir mulig å introdusere åsatrua til en større del av befolkningen, sier han.

Samtidig understreker han at Asatrúarfélagið ikke har intensjoner om å misjonere på noe vis.

Moderne og magisk arkitektur

Å bygge et hov er ikke gjort i en håndvending, og planleggingen begynte tidlig på 2000-tallet med en arkitektkonkurranse. Ti forslag kom inn, og valget falt på arkitekt Magnús Jensson. Magnús har sin arkitektutdannelse fra Danmark. At han i studietiden hadde tegnet et tempel og i tillegg har nært kjennskap til Asatrúarfélagið gjorde ham til den sterkeste kandidaten da prosjektet ble revitalisert mer enn ti år etter den første konkurransen.

I 2008 slo finanskrisa beina under den islandske økonomien. Rundt en tredjedel av Asatrúarfélagiðs oppsparte midler forsvant, og mange av medlemmene opplevde personlige økonomiske kriser. Hovet ble satt på vent, men i takt med at islandsk økonomi har hentet seg inn har arbeidet blitt gjenopptatt.

Mens noen sikkert kunne ønsket seg en bygning som hadde passet i en historiebok, har Magnús satset moderne. Hovets hovedbygning skal bli en båtformet bygning i moderne stil med en glasskuppel som lar årstidenes lys speile seg i salen.

Island er ikke kjent for sine skoger, men hovet skal bygges med trevirke som har grodd øst på Island – det første trematerialet fra Island det har vært mulig å bygge med på over tusen år. Det blir spesielt symbolladet når en moderne åsatrureligion skal få sitt første hov.

Plasseringen har også symbolsk betydning. Byggeplassen er i nærhet av Universitetet i Reykjavik, og hovet skal ligge på en liten høyde, med utsikt til både fjord og fjell på en nord/sør-akse, der sør peker mot fjellet Keilir. Keilir har tilnærmet perfekt pyramideform, med sine 51 graders vinkler har det samme sidevinkler som Keopspyramiden i Egypt. Keilir regnes av mange islendinger som et hellig fjell.

Området der hovet skal ligge ser i dag ut som en hvilken byggeplass som helst, med gravemaskiner og hjullastere. Problemene er også de samme, og særlig sørger det fuktige islandske klimaet for at drenering er en utfordring. Heldigvis for Asatrúarfélagið ser det ut til at bygningsarbeidene har avdekket dreneringsrør britene la ned da de okkuperte Island under den andre verdenskrigen. Rør som nå kan tas i bruk igjen.

Tegningene for Islands nye hov viser en bygning der gamle skikker møter moderne arktitektur.

Etter planen skal første del av hovet være ferdig i mars 2017, men bygget skal også romme en stor sal, kontorer og en liten leilighet som neppe står ferdig før etter ti år, for akademiske gjester.

I tråd med Asatrúarfélagið økologiske idealer har det vært viktig at byggeprosessen har et lite CO2-fotavtrykk, derfor deltar åsatruerne i et skogplantingsprosjekt for å kompensere for bruken av tømmer.

– For meg er det guddommelige en del av naturen, ikke en del av kulturen. Derfor vil den ferdige bygningen gjenspeile elementene. Hovet skal bygges inn i en fjellvegg, hvor vann som pipler ut av fjellet skal få lov til å flyte fritt. Fjell, vann og hellig ild vil således bringe elementene inn i hovet. Glasskuppelen vil gjøre at naturlig lys og skygge fyller hovet slik at lyset vil variere med årstidene, forklarer Magnús Jensson.

Ikke bare geografi og himmelretninger er tatt hensyn til, tallmagi er også en del av byggeplanene. Den prisbelønte arkitekten, designeren og forfatteren Cecil Balmonds tanker og arbeider har vært til inspirasjon i planleggingsprosessen. Balmond har i boken Number 9: The Search For The Sigma Code argumentert for at tallet ni går igjen i hellige bygg fra mange tradisjoner. Noe som er interessant for de islandske åsatruerne siden tallet ni er også sentralt i norrøn diktning og myter: Det norrøne kosmos har ni verdener, Odin hang ni dager i Yggdrasil for å få kunnskap og så videre. Balmond regnes som en slags spesialist på umulige strukturer, og Asatrúarfélagið ville gjerne ha ham med på byggeprosjektet. Dette lot seg ikke gjennomføre på grunn av Balmonds høye alder, men Balmond er likevel konsulent for prosjektet.

De frilynte og de hatefulle

Selv om hovet blir romslig nok til at det skal kunne avholdes blot og seremonier der, så tror allikevel ikke Hilmar at alle ritualer kommer til å finne sted inne i det nye hovet. Det vil blotes på alle deler av øya slik man lenge har gjort, og Asatrúarfélagiðs hovedblot 25. juni vil fortsatt holdes på Islands gamle tingplass Þingvellir.

– Vi har lagt planer for landskapsarkitekturen utenfor hovet. Det kan gi rom for å holde blot ute, som jo tradisjonen for mange åsatrugrupper er, forklarer Hilmar Örn Hilmarsson.

Selv om de ytre rammene vil bli fastere tror han ikke at det vil påvirke friheten som ligger i den islandske åsatrua, som nærmest er fritt for religiøse læresetninger.

– Jeg tror vi vil klare å være tro mot ideen om et dogmefritt religiøst fellesskap, siden vi er så heldige at vi har en yngre generasjon som står fast på denne ideen. Om jeg skulle dø i morgen vil Asatrúarfélagiðs arbeid bli videreført i samme ånd, sier han.

Det er likevel ikke alle som setter pris på Asatrúarfélagiðs frilynthet. Det ble åpenbart da verdenspressen i fjor vendte sitt blikk mot Island. Oppmerksomheten overgikk alt Asatrúarfélagið kunne forestilt seg. Reaksjonene uteble heller ikke, verken fra åsatrumiljøer eller enkeltindivider i andre land.

Særlig kokte det på internett etter at Hilmar deltok på et populært kanadisk talk show. Det var vanskelig å svelge for en del at den øverste åsatrulederen på selveste sagaøya beskrev seg selv som nærmest ateist. Da det i tillegg kom fram at Asatrúarfélagið var positive til likekjønnet ekteskap, begynte de hatefulle ytringene å flomme.

– Vi har faktisk fått hatefulle e-poster fra folk som mener de er bedre forbundet med gudene enn det vi er, forteller han. De legger gjerne fram sine «gode» ideer for hvordan vi egentlig bør bygge hovet. Ganske mange av disse henvendelsene kommer fra USA, Canada og Tyskland.

– Dette toppet seg fordi jeg sa at jeg ikke tror på den fysiske eksistensen av gudene. Det er forferdelig for amerikanere, canadiere og tyskere, hvor mange har en tro på reelle gudommelige entiteter. sier Hilmar.

Noen gikk enda lenger, og kom med direkte trusler.

– Noen publiserte hjemmeadressen min. Og oppfordret folk til å komme og spraye ned huset mitt. Jeg er far til fire, med to unge døtre som bor hjemme. Det var ikke hyggelig, sier han.

Truslene ser ut til å ha kommet fra miljøer som står nærmere den såkalte odinismen (se Egil Asprems artikkel i dette nummer av Humanist), der åsatrua ses på som en «stammereligion» for mennesker av europeisk opphav. Dette har etnosentriske og til dels rasistiske implikasjoner, og står i kontrast til den åsatrua det islandske Asatrúarfélagið representerer.

– Jeg er overrasket over at folk bruker åsatrua som et rasistisk redskap. Åsatru er æser og vaner, og jotner. Ofte er de fiender, men åsatru er i hovedsak en religion hvor du samhandler med dine fiender, du giftes på tvers av slektene og forhandler. Les kildene, og Lokesenna spesielt. Hvem er det som kan være homofobisk eller rasistisk etter å ha lest kildene, spør Hilmar.

At ingen har satt truslene ut i handling gjør at Hilmar mistenker at det er folk som sitter godt gjemt bak dataskjermen, og som ikke har noe åsatrumiljø i ryggen.

– Jeg kan vanskelig forestille meg hva som driver disse folkene. Jeg har vært åsatru i over 40 år, og kan umulig være noen alvorlig trussel for åsatrua. Men jeg har møtt gærninger i den religiøse og okkulte verden siden åttitallet, så det å forholde seg til gærninger er ikke noe nytt for meg. Mange later som om de har en organisasjon bak seg, men de henger bare på internett. De er egentlig ikke verdig et svar, sier Hilmar bestemt.

Men selv om han nekter for å ta truslene på alvor har de gitt grunn til litt ettertanke.

– Vi hadde aldri tenkt å gjøre dette for verden utenfor. Vi var nok veldig islandsentriske da vi bestemte oss for å bygge et hov, sier Hilmar.

Slik har det kommende hovet blitt både et talende eksempel på hvor veletablerte dagens åsatruere har blitt, og hvor dype verdikonfliktene mellom de forskjellige retningene kan være.

Rasekrig i Åsgard

Islendingene bygger tempel til Odin. Det har fått amerikanske høyreekstremister til å juble, og andre til å skrive hatbrev. Forholdet mellom åsatrua og politikk er komplisert og sterkt stedsbasert. [1]

Egil Asprem

Halvannen time nord for Sacramento, California, ved foten til Sierra Nevada-fjellene, står et nyoppusset landsted blant ruvende redwoodtrær. Fremsiden prydes av en stor runestein, og gavlen er nylig blitt utsmykket med norrøn ornamentikk. Over inngangsdøren henger en gigantisk torshammer. Her har Ásatrú Folk Assembly (AFA) bygget Nord-Amerikas første permanente gudshus til ære for åsen Tor.

Det bygges hov som aldri før. På Island brøyt høyesteprest Hilmar Örn Hilmarsson i fjor grunn på tomta som skal huse islendingenes første norrøne gudshus på nærmere tusen år. Mens amerikanerne holdt sitt første blot i fjor høst skal islendingene åpne dørene i løpet av året.

Til tross for sammenfallet i tid mellom AFAs og det islandske Ásatrúarfelagiðs to prosjekter står disse gruppene for til dels svært forskjellige syn på hva norrøn religion og levesett dreier seg om.

Det gjelder ikke minst på det politiske plan. Da nyheten om Ásatrúarfelagiðs tempelprosjekt gikk verden rundt i fjor sommer vakte det stor entusiasme blant hedninger internasjonalt. Men da enkelte utenlandske åsatruere oppdaget høvding Hilmarssons liberale holdninger til innvandring og ønske om å vie homofile par, begynte hatbrevene å strømme inn.[2] Det ble truet med å komme til Island så fort tempelet var åpnet for å gi det en ”korrekt” vigsel.

Mens Hilmarsson snakker varmt om toleranse og åsatruas åpenhet for mennesker av enhver bakgrunn, skriver AFAs leder, Steven McNallen, om åsatrueres plikt til å forsvare Europa mot islamsk invasjon.[3] I kontrast til islendingene – og, som vi skal se, til våre hjemlige hedninger i Bifrost – har AFA satt ”The Preservation of the Peoples of the North” som et uttalt mål for organisasjonen.[4] De nordiske hedningenes generelt sett liberale og humanistiske verdier har altså blitt en utfordring for åsatruere andre steder i verden, som gjerne ser til et mytisk Norden mens de bygger en religion tuftet på verdier som ikke deles av antatte trosfeller i den gamle verden. Hvordan er det blitt slik?

Om to typer hedninger

Forskere skiller gjerne mellom odinisme og åsatru som to ulike typer norrøn nyhedendom. Skillet reflekterer en blanding av historiske, teologiske, sosiale og politiske forhold. Odinisme er den mest politiserte formen og er historisk sett knyttet til høyreekstremisme. Åsatru ses i større grad som en del av den bredere nypaganistiske oppblomstringen siden 1950-tallet. Både historisk og sosialt har åsatruere dermed mer til felles med andre typer europeisk nypaganisme, som wicca og gudinnebevegelsen. Politisk sett er den mer variert enn odinismen, med en dragning mot venstreorientert og spesielt grønn politikk.

Odinisme og åsatru betegner først og fremst to sosiale og religiøse bevegelser med ulike historiske røtter. Odinismen spores gjerne tilbake til tyskspråklige strømninger i mellomkrigstiden, som blandet raselære og romantiske forestillinger om førkristne røtter med politiske drømmer om nasjonal renselse og gjenfødsel. De gamle germanske og nordiske guder hadde gode kår i den såkalte ”folkiske” (völkisch) blomstringen.

Denne fikk sitt mest esoteriske uttrykk i ariosofien – østerrikerne Guido von List (1848–1919) og Jörg Lanz von Lebenfels’ (1874–1954) eksentriske forsøk på å gjøre teosofenes lære om ”rotraser” og tidssykluser til et kart over samtidens sosiale, politiske og (slik man så det) rasemessige problemer – ispedd runemagi og utopier om et fremtidig Valhall på jord.[5] Ariosofiske verker har fått en renessanse blant enkelte esoterisk anlagte nyhedninger, særlig gjennom Edred Thorssons Rune Gild og blant de som identifiserer seg som ”radikale tradisjonalister”.[6]

Odinismen slik den gjerne defineres i dag har imidlertid tatt form utenfor Europa. En sentral skikkelse er den australske advokaten og nazisympatisøren Alexander Rud Mills (1885–1964). Mills utviklet en rasemystikk bestående av rosenkorsmytologi, frimureri og konspirasjonsteoretiske elementer, og håpet gjennom dette å rekonstruere en tapt førkristen ”angelsaksisk gullalder”. I 1930 publiserte han den innflytelsesrike boken Odinist Religion: Overcoming Jewish Christianity.

Guido von List var en pioner i koblingen mellom norrøn religion og moderne rasetenkning.

Rud Mills’ versjon av odinisme var strengt manikeisk: den baserte seg på en kosmisk krig mellom angelsaksisk ”ariskhet” og den ”jødiske kristenheten” med alle sine allierte makter. De religiøse elementene som ble trukket inn gjennom nordiske guder som Odin, Tor og Loke fungerte mest av alt som litterære triks for å reformere en underliggende kristen religionsforståelse i en ”hedensk” og raseorientert retning. Mills’ forslag om å opprette en ”Anglican Church of Odin” sier mye. Agendaen var først og fremst etableringen av et religiøst rammeverk til Mills’ politiske raseprogram.

Rud Mills’ program skulle imidlertid få innflytelse på 1960-tallet i USA, da den danske anarkosyndikalisten Else Christensen (1913-2005) la grunnlaget for den amerikanske odinismen. Christensen, som religionsforskeren Mattias Gardell kaller ”den raseorienterte hedendommens bestemor”, grunnla The Odinist Fellowship i Florida i 1969. Dette ble den første organisasjonen for nordisk hedendom i USA. Gjennom tidsskriftet The Odinist (grunnlagt 1971) ble hun en sentral aktør for spredningen av odinisme og nordisk nyhedendom generelt, og banet vei for senere grupper. I tillegg til å styrke koblingen til amerikansk ”white supremacist”-ideologi, spre en dypt konspiratorisk historieforståelse, og understreke den forestilte ”krigeretikken” til de gamle vikingene, formulerte hun også ideer som skulle bli innflytelsesrike utenfor strengt ”odinistiske” miljøer. For eksempel utviklet hun en fortolkning av de norrøne gudene som ”arketyper” etter Carl Gustav Jungs modell; mentale bilder genetisk innprentet i alle nordiske menneskers DNA.

Som statsviteren Jeffrey Kaplan skriver, er kjennskap til Rud Mills og den odinistiske tradisjonen som springer fra ham via Christensen og The Odinist-tidsskriftet, det klareste trekket som skiller odinister fra åsatruere.[7] Mens en politisk agenda knyttet til høyreradikal og rasistisk ideologi ser ut til å være det mest sentrale elementet i denne formen for odinisme, er åsatru vanligvis ansett som mer religiøs i sin orientering og målsetning. Åsatruere er i langt mindre grad samlet rundt en bestemt politisk tolkning av det religiøse innholdet i norrøn sed og skikk.

Denne typen åsatrubevegelser begynte å dukke opp i ulike land omkring samme tid, på første halvdel av 1970-tallet. Organisasjoner dukket opp i Storbritannia, Island, og USA, tilsynelatende uten direkte kontakt eller gjensidig påvirkning.[8] Ásatrúarfelagið på Island ble etablert av Sveinbjörn Beinteinson så tidlig som 1972. Det britiske Committee for the Restoration of the Odinic Rite fulgte i 1973. Den første amerikanske gruppen som forsøkte å ta norrøn nypaganisme i en noe annen retning enn de eldre odinistene, Steven McNallens Viking Brotherhood, hadde også sine formative år i denne perioden. The Viking Brotherhood ble omsider til Ásatrú Folk Assembly, som er stammen til en rekke senere avarter av amerikansk åsatru.

Fra nypaganisme til «gammel religion»

Religionshistorisk sett var disse hedningene del av en større trend. En mulig årsak til at uavhengige grupper dukket opp på omtrent samme tid er nok nettopp koblingen til den bredere oppblomstringen av nypaganisme, spesielt fra 1960-tallet av. Den generelle interessen i nypaganisme og okkultisme som preget denne tiden gjorde det enklere for noen av de som lot seg fascinere av eddadiktningen og den norrøne mytologien til å forsøke seg på en gjenopplivning av denne førkristne religionsformen, på samme måte som wiccanerne nylig hadde omfavnet det ”keltiske” og nysjamanister lot seg fascinere av ulike amerindiske religionsformer.

Skillet mellom odinisme og åsatru har sine praktiske fordeler, men kategoriene må ses som idealtyper. Det finnes åpenbart rasister som definerer seg selv som åsatruere, og selvdefinerte odinister som er dypt inne i en rekke andre nypaganistiske, okkulte, og religiøse retninger.[9]

Som et substitutt for dikotomien har Mattias Gardell foreslått å se på rasespørsmålet i norrøn nypaganisme som et spektrum med tre hovedposisjoner. Den antirasistiske posisjonen ser på åsatru som en universell religiøs retning, åpen for hvem som helst, og tar gjerne eksplisitt avstand fra rasisme.[10] Denne posisjonen antas å være den numerisk sett sterkeste, selv i USA. På motsatt side av spektrumet står den radikale rasistiske posisjonen, som definerer åsatru/odinisme som et uttrykk for den ”ariske rasesjelen” og ser det som en eksklusivt nordisk/germansk retning.[11] Til sist finnes det en slags ”tredje vei” mellom de to polene, som Gardell kaller den ”etniske” posisjonen. Denne posisjonen forsøker, om enn ikke alltid lykkes, å skille rase fra etnisitet og knytte åsatru til en nordeuropeisk etnisitet. Etnisitetsbegrepet tenkes å inneholde et kulturelt og historisk aspekt som mangler i det kvasibiologiske rasebegrepet – men, når det kommer til stykket er det gjerne hud, hår og øyefarge som avgjør grad av ”nordeuropeiskhet” også her.

Disse problemene finner vi godt eksemplifisert hos McNallen, som i dag er noe av en åndelig leder for åsatrua generelt i USA.

Norrøn nypaganisme i Norge

Den tyske völkisch-bølgen gjorde seg gjeldende også i Norge i mellomkrigstiden, og her som på kontinentet brakte den med seg en fascinasjon for førkristne myter og religion. I Norge sto Tidsskriftet Ragnarokk sentralt i denne bølgen, et tidsskrift etablert i 1934 med Hans S. Jacobsen som redaktør.[12] Medlemmene i den såkalte ”ragnarokksirkelen” kan ses som en motpart til noen av de hedenskorienterte gruppene i Tyskland. De hadde til eksempel utstrakt kontakt med Deutsche Glaubensbewegung, stiftet av Jacob Wilhelm Hauer.[13] Artiklene i tidsskriftet presenterte en alternativ posisjon innenfor norsk nasjonalsosialisme: en nasjonalsosialisme med vekt på sosialisme, som Terje Emberland uttrykker det, men også med en ettertrykkelig interesse i hedensk norrøn kulturarv og pan-germanisme.

I krigsårene presenterte toneangivende skribenter i Ragnarokk en form for hedensk nazisme som sto i opposisjon til Vidkun Quislings regjering – en svak og borgerlig bevegelse, i deres øyne – men også i stadig større grad i motstand til det Tredje Rikes imperialistiske ambisjoner. En av de fremste figurene i denne tidlige nasjonalsosialistiske hedendommen var forfatteren og eventyreren Per Imerslund, som blant sine mange eventyr kjempet med falangistene i den spanske borgerkrigen, på østfronten mot Sovjet, og sto ansvarlig for innbruddet i Lev Trotskijs hjem i Norge i 1936.

En annen aktiv deltaker i sirkelen rundt Ragnarok var komponisten Geirr Tveitt, som ønsket å gjenopplive nordiske myter og norrøn kultur gjennom sine musikalske arbeider. Denne norrøne hedenske trenden ledet imidlertid ikke til noen nevneverdige arvtakere i etterkrigstiden. Etterkrigstidens landssvikoppgjør skapte nok et klima som var dårlig egnet for dette.

Komponisten Geirr Tveitt var hedensk nazist. I denne artikkelen oppviser han klassisk blod og jord-tenkning

Norsk åsatru i nyere tid

En organisert åsatrubevegelse kom på plass ganske seint i Norge sammenlignet med andre land. Mens slike bevegelser dukket opp på 1970-tallet i Island, Storbritannia og USA, tok det enda noen tiår før Norge kom etter.

Det første mer eller mindre organiserte forsøket på å etablere en aktiv bevegelse rundt norrøn religion utviklet seg i studentmiljøet på Blindern på 1980-tallet. Blindern Åsatrulag (BÅL) gjorde et tidlig forsøk på å registrere et offentlig anerkjent trossamfunn tuftet på norrøn religion, men dette ble ikke noe av. Det aller første norrøne trosfellesskapet som lyktes med å få offentlig godkjenning, i 1994, var den obskure gruppen Odins Ætlinger. Ætlingene ser ut til å ha bestått av en kompisgjeng som, odinismens rykte tatt i betraktning, noe ironisk ønsket å unngå verneplikt på religiøst grunnlag.[14]

Da var godkjennelsen av Bifrost som livssynssamfunn den 28. februar 1996 langt mer innflytelsesrik. Initiativet var det Draupnir, en gruppe entusiastiske unge åsatruere fra Våler i Solør, som sto for. Ambisjonen med Bifrost var å samle en rekke lokale blotslag av tilsvarende størrelse i et nasjonalt nettverk. Selv om Bifrosts organisasjonshistorie kan se noe broket ut – det første skismaet kom allerede i 1998, da Foreningen Forn Sed ønsket å skifte fokus fra bloting og æsedyrking til en bredere oppfatning av norsk folketro – har opprettelsen av en nasjonal paraplyorganisasjon endret det hedenske landskapet på en fundamental måte.

Den tidlige studentorganisasjonen BÅL, og dermed også den første antydningen til en organisert interesse i åsatru, grodde frem fra en subkultur preget av interesse i nypaganisme og okkultisme. Det var med andre ord en stor grad av overlapping mellom esoteriske strømninger som ritualmagi og den nye åsatrua. For eksempel forteller Bifrosts første høvding, May-Britt Henriksen, hvordan hun fant åsatruscenen gjennom en interesse i ritualmagi, sjamanisme, runer, og thelema[15] – en nyreligiøs bevegelse som ble stiftet av den britiske okkultisten Aleister Crowley på starten av 1900-tallet, og som tok rot i Norge på samme tid og til dels i de samme miljøene som den nye åsatrua.[16]

En annen eks-høvding, Harald Eilersen, forteller at han hadde vært fascinert av norrøn mytologi fra barnsben av, men at denne interessen også var kombinert med diverse okkulte strømninger, som Anton LaVeys satanisme – en retning som enklest lar seg beskrive som en teatralsk ”humanisme med horn”.[17] Denne blandingen av esoteriske strømninger har det norske åsatrumiljøet i høyeste grad til felles med tilsvarende bevegelser andre steder. Åsatru må med andre ord ses som en del av et bredere nypaganistisk landskap, som låner fra moderne okkultisme så vel som fra lokal mytologi og historie.

Koblingen til okkultisme har imidlertid ikke vært uten sine problemer, noe som kom til syne i bruddet mellom Bifrost og Forn Sed. For utbryterne i Forn Sed var den inkluderende og tilbakelente holdningen som sentrale medlemmer i Bifrost viste overfor andre okkulte og nyreligiøse retninger problematisk. Det gjaldt også Bifrosts noe uklare skillelinjer til andre organisasjoner i det okkulte miljøet – spesielt heksebevegelsen wicca og den esoteriske ordenen Ordo Templi Orientis (O.T.O.), som er den største organisasjonen for religionen thelema. Den tidlige Oslo-avdelingen av O.T.O., Heimdall leir, var ledet av Egil Stenseth, som også var sentral i BÅL og etableringen av Bifrost.

Heller ikke disse grensedragningene er unike for norske forhold. Vi kjenner til lignende saker i USA, hvor den fremstående åsatrueren Edred Thorssons (alias for Stephen Flowers) svært intime relasjoner med den sataniske organisasjonen Temple of Set (en utbryter fra Anton LaVeys bedre kjente Church of Satan) ledet til et lignende brudd i det amerikanske åsatrumiljøet. Thorsson er nå best kjent som leder av den esoteriske organisasjonen Rune Gild, som blander satanisme, runemagi, åsatru, og en over gjennomsnitts appetitt for ”germanske” retninger som ariosofi (Flowers har oversatt den tidligere omtalte Guido von List til engelsk) i en unik form for esoterisk selvreligion med sterke likheter med satanismens «venstre hånds vei».[18]

Kripos tar affære

I Norge kan nok åsatruas tette bånd til andre okkulte miljøer også forklare stigmaet som preget den tidlige bevegelsen i offentligheten. Gjennom hele den formative perioden på starten av 1990-tallet var Norge igjennom sin bit av en nær global moralpanikk knyttet til ”satanisme”. Alt som luktet av okkultisme var suspekt, med assosiasjoner til påstått sataniske ritualovergrep (fenomenet hadde til og med sin egen forkortelse – SRA, eller ”Satanic Ritual Abuse”) og etterhvert kirkebranner og metallmusikk. Kort sagt var det kulturelle klimaet på starten av 1990-tallet ikke spesielt vennligstilt til nye religioner som åpent leflet med magi, demoner og ofring til rare hedenske guder.[19]

Siden de som etablerte norsk åsatru hadde en bakgrunn fra diverse andre okkulte og nypaganistiske retninger, inkludert thelema, wicca, og LaVeys satanisme, hadde dette spesielle klimaet en betydning for religionens tidlige omdømme. Det hjalp nok heller ikke at medienes bilde av skummel satanisme begynte å fokusere på ekstreme ungdomsmiljøer knyttet til svartmetallscenen – samtidig som sentrale aktører i miljøet, især Varg Vikernes, begynte å identifisere som odindyrkere og omfavne høyreekstrem ideologi.

Varda blotslag i Bifrost bloter til Frigg. Offeret til guden er mjød brygget av lagets egne medlemmer. Foto: Henrik Kjos Torgersen.

Et illustrerende eksempel på hvordan dette klimaet påvirket åsatruere fant sted sommeren 1994. Draupnir, hedmarkingene som etterhvert skulle skrive seg inn i norsk religionshistorie gjennom opprettelsen av Bifrost, skulle holde blot i Våler på sommersolvervet. Medlemmene var svært unge – i all hovedsak rundt 15-16, få personer var over 20, og det var en overvekt av jenter.[20] Med ettertidens briller kan blotet ses som en viktig formativ hendelse i norsk åsatrus historie. Kanskje dreier det seg om det første offentlige blotet på norsk jord på tusen år.[21] BÅL-miljøet i Oslo hadde blitt invitert til å delta, med den intensjon at blotet kunne bli en stor samling av likesinnede og starten på en større bevegelse.

Å samle miljøet skulle imidlertid bli vanskeligere enn antatt. Av de nærmere 40 personene på invitasjonslista dukket kun tretten opp. Blant de som aldri kom, var to av de mest sentrale medlemmene av BÅL, Egil H. Stenseth og May-Britt Henriksen. De hadde nemlig blitt stoppet av Kripos.

Kripos skal ha fryktet at en gruppe Oslo-baserte ”satanister” var på vei til Våler for å brenne ned bygdas trekirke fra attenhundretallet, og instruerte derfor lokal politimyndighet om å avskjære en rekke navngitte personer og aller helst stoppe hele arrangementet.[22] I tillegg til å hindre reisen til sentrale åsatruere i Oslo måtte flere av de unge medlemmene i Draupnir inn til politiavhør. Ungdommene ble imidlertid sluppet ut i tide, og blotet gikk som planlagt. De som til sist fikk anledning til å delta anså hendelsen som en suksess, og en rekke nye forbindelser skal ha blitt etablert til tross for mobiliseringsvanskene.

Rasisme og odinisme i Norge

Bifrost representerer hovedstrømningen av norsk åsatru: en esoterisk forankring, antirasistiske holdninger, og vekt på rekonstruksjon av ritualpraksis basert på mytologi og historiske kilder. Vi har imidlertid hatt den odinistiske, høyreekstreme varianten også her til lands. Selv vår tids verste høyreekstreme terrorist, Anders Behring Breivik, leflet med odinistisk tankegods før han landet på at det ville være mer effektivt å kle opp ideologien i en kristen ramme.[23] I fjor sendte han også ut et brev til en rekke norske avisredaksjoner som tyder på at han har gjenfunnet Odin.[24]

Breiviks odindyrkelse er imidlertid ikke noe han har funnet på selv. Den fremste aktøren i norsk odinsime har vært Tore Tvedt og Vigrid. – men vi kan også regne Varg Vikernes som en slags ideolog for denne retningen i Norge.

Gjennom en serie med intervjuer i kjølvannet av rettssaken i 1993 hvor Vikernes sto tiltalt for mord og brannstiftelse ble svartmetallpioneren et idol for skinheads med en dragning mot hedendom og for hedninger med en dragning mot nazisme. Bak murene etablerte han sin egen odinistiske organisasjon, Norsk Hedensk Front – som på et tidspunkt etterspurte ”eutanasi” for homofile og handicappede.[25]

Vikernes påstår selv at han hadde vært interessert i norrøn religion og nynazisme i mange år, og kun hadde en ”satanisk periode” som del av en kalkulert mediestrategi i 1992.[26] Gitt at dette er utsagn som tegner et i overkant rasjonelt og sammenhengende bilde av tidligere oppfatninger og handlinger, er det nok lurt å lese dem som posisjonering i samtiden heller enn data om fortiden. Hvordan det enn henger sammen; Vikernes’ intervjuer fra fengselet overbeviste flere svartmetall-”satanister” til å barbere hodet og følge greven i å bytte ut Satan med Odin og Hitler.

Vikernes representerer et ytterpunkt, men spørsmål om åsatru og rase later til å ha vært en ikke ubetydelig komponent i den tidlige åsatrubevegelsen i Norge. Anklager om en utydelig og unnlatende posisjon på feltet dukket også opp i spliden mellom Bifrost og Forn Sed i 1998. Som vi skal se om litt, ledet disse debattene internt i åsatrumiljøet til at Bifrost omsider tok en tydelig antirasistisk posisjon.

Forholdet mellom norrøn hedendom og nynazisme fikk imidlertid mer oppmerksomhet noen år senere. Under etterforskningen av det rasemotiverte drapet på Benjamin Hermansen på Holmlia den 27. januar 2001 dukket navnet på en hittil ukjent organisasjon opp: Vigrid.

Vigrids grunnlegger, Tore Wilhelm Tvedt, var en gammel kjenning for de med kjennskap til norsk nynazisme, holocaustfornektelse og høyreekstremisme. Vigrids blanding av rasisme og antisemittisme med et odinistisk religiøst ferniss var imidlertid unik i norsk sammenheng. I en kartlegging av norsk nynazisme på midten av 1990-tallet blir for eksempel odinisme og hedenske tilbøyeligheter ikke nevnt med et ord.[27] Kun mot tusenårsskiftet ble denne retningen en betydelig faktor blant norske høyreekstremister.

Til tross for at en form for hedensk høyreekstremisme eksisterte i Norge på 1930- og 1940-tallet, står Tvedts organisasjon uavhengig fra disse. Tvedt later ikke til å ha hatt kjennskap til ragnarokksirkelen; ofte nok hyller han den kristne Quisling, en av ragnarokkernes hovedfiender, som en patriot. Organisasjonen sto imidlertid i en lang og veletablert tradisjon internasjonalt. Selv om grunnlegger Tvedt heller ikke ser ut til å ha hatt direkte kjennskap til Rud Mills eller Else Christensen, så har han hentet det meste av inspirasjon fra amerikanske odinistmiljøer som har sprunget ut av denne strømningen.[28]

Vigrids agenda sammenfaller da også i stor grad med selve idealtypen for odinisme: Her snakkes det om å utvikle et norrønt samfunn basert på norrøn religion, norrøne verdier og norrøn kultur, gjennom et løst organisert, desentralisert nettverk. Hovedfienden er en jødisk-kristen konspirasjon som importerer fremmede raseelementer til Norge. Det religiøse rammeverket kan synes naivt, overflatisk, og (lik Rud Mills) i stor grad avledet fra en kristen (eller kanskje snarere fororientalsk) religionsforståelse: ”Odin er stor og vi er hans utvalgte folk.”

Og Tore er hans profet.

Bifrost og Vigrid har ikke bare ulikt historisk opphav og ulike motiver. Det har også vært en eksplisitt og gjensidig grensedragning mellom de to. I et epostintervju med forfatteren i 2007 oppsummerte Tvedt sitt syn i vendinger som tydeliggjør hvilke elementer som er viktigst i Vigrids syn på norrøn religion og ”nordiskhet”:

Medlemmer av livssynssamfunnet Bifrost danser rundt maistangen på Sarabråten i Østmarka i Oslo. Foto: arkiv Bifrost

”Jeg kjenner ikke til noen åsatro eller odinistiske miljøer andre enn Vigrid her i Norge. Bifrost er støttet av en anti-nordisk maktelite og kan fungere som en motstander til Vigrid fordi de hyller den nye verdensreligionen HoloCa$h, tar tydelig avstand fra Vigrid og andre som mener at norrøn religion springer fra det nordiske folket selv og deres blod. Bifrost ser sin ”tro” som like relevant enten du er mestizo, neger eller mongol. Det gjør at vi ler høyt av dem.”[29]

Harald Eilertsen var høvding i Bifrost mellom 1999 og 2003, i perioden Vigrid dukket opp og koblingen mellom norrøn nypaganisme og nynazisme fikk mer oppmerksomhet. Han erindrer at åsatruerne i Bifrost ble berørt av endringene i landskapet som Vigrid førte med seg: ”Det var en endring i synet på hva vi holdt på med. Tidligere, når folk hørte at du var medlem i Bifrost og involvert i åsatru, ble de gjerne nysgjerrige og spurte hva det var for noe. Nå plutselig spurte folk om du var nazi.”[30]

Den negative publisiteten odinismen brakte med seg skulle også ta andre former. Senere i 2001 konkluderte en ekspertgruppe nedsatt av justisminister Hanne Harlem med at et forbud mot ”nazisymboler” ville være et nyttig redskap for å bryte opp nynazistiske miljøer.[31] Definisjonen av ”nazisymboler” som burde forbys var imidlertid svært bred, og omfattet blant annet runer som er i bruk blant hedninger generelt. Bifrost, som nå var blitt en offentlig anerkjent livssynsgruppe, ble i dette tilfellet konsultert. Forbudet ble aldri noe av.

Bekjempelsen av symbolforbudet ble sett som en seier ikke bare i Bifrost, men også blant åsatruere internasjonal. Eilertsen, som var høvding da saken utspilte seg, forteller at han ble kontaktet av Steven McNallen, lederen i Ásatrú Folk Assembly og redaktør for det innflytelsesrike tidsskriftet Runestone. Eilertsen ble invitert til å skrive en kort rapport om hendelsene i Norge, som ble publisert i Runestone.

Etterspillet gir et godt innblikk i forskjellene mellom norsk og amerikansk åsatru. Eilertsen ble bombardert av brev og eposter fra entusiastiske amerikanere som signerte med ”Blood and Honor” og lignende hvit makts-mottoer. [32]

Disse fortellingene illustrerer en intern kamp over politiske spørsmål i åsatrumiljøet som helhet. McNallen er en av de som har forsøkt en ”etnisk” tilnærming som i praksis holder døren til ekstremistiske og militante odinister på gløtt.[33] Norske Bifrost har på sin side utviklet en uttalt antirasistisk posisjon, som tar tydelig avstand fra Vigrids ekstreme rasisme.

På 2000-tallet tok Bifrost en rekke konkrete steg for å tydeliggjøre disse grensene. Nettsidene hadde for eksempel advarsler om at personer som mener rasisme ”er forenelig med åsatru er IKKE velkommen hos oss i Åsatrufellesskapet Bifrost”, og gjorde ”riktige holdninger” overfor rasisme og nazisme til et eksplisitt medlemskriterium. I statuttene står det fortsatt å lese under seksjonen ”kode for etikk” at den som ”håner andre fordi de har en annen tru eller herkomst” skal regnes som ”uverdig”, og kan bortvises fra tinget.[34]

Gjennom kampen mot rasistisk odinisme skulle også politimyndighetene, som tidligere hadde vært til hinder for organisasjonen, bli en alliert. Fra omkring 2003, da politiet gjennomførte en større operasjon mot Vigrid-miljøet som satte organisasjonen ut av spill for lengre tid, ble også Bifrost kontaktet av Politiets Sikkerhetstjeneste (PST).[35] Daværende høvding Eilertsen forteller at Bifrost så PSTs metoder som lite høviske, men at det likevel ble avtalt å holde en åpen kanal til PST. Dette fungerte som en toveis linje, slik at Bifrost selv kunne kontakte PST direkte dersom de opplevde trøbbel med nynazistiske individer eller grupper. Selv om angiveri harmonerer dårlig med Bifrosts etiske retningslinjer for høvisk adferd var denne løse alliansen nyttig i en tid da organisasjonen opplevde økt interesse fra uønskede elementer.

Antirasistisk åsatru internasjonalt

Bifrosts etter hvert svært uttalte antirasistiske posisjon har sin motpart også i andre land. Selv i USA antas det at brorparten av åsatruere har lignende holdninger.[36] Det skyldes ikke minst organisasjoner som det nettbaserte Asatru Community[37] og den langt eldre Ring of Troth – nå The Troth – som opprinnelig ble stiftet av Edred Thorsson og James Chisholm i 1987 og nå registrert som en non-profit religiøs organisasjon i delstaten New York. The Troth har gjennom årene utviklet en strategi som ligner Bifrosts. Nettsidene deres klargjør for eksempel fortsatt at

”The Troth does not support any misuse of Germanic religion and culture to advance causes of racism, white supremacy, or any other form of discimination”.[38]

En av Troths tidligere ledere, forfatteren Kveldulfr Gundarsson (Stephan Grundy), har forsvart denne linja inngående.[39] Med referanse til norrøn mytologi og historisk materiale om nordisk førkristen kultur forteller han sitt amerikanske publikum at ”raserenhet” slettes ikke var noe begrep for de gamle vikingene, hvor tverrkulturelle giftemål var høyt aktet og endog praktisert av gudene selv. Slik Gundarsson ser det, var Odin selv en ”rasekrysning”, sønn av guden Borr og kjempen Bestla. Videre vektlegger han at samhold og fellesskap ikke var tuftet først og fremst på blodlinjer, men snarere på delt kultisk aktivitet og deltakelse i ritualer. Disse aspektene finner vi også i Bifrosts retorikk mot Vigrid og andre rasebesatte hedningegrupper. Bifrost hadde for eksempel en egen side om ”Åsatroen og nazisme/rasisme” som sa at ”åsatro er verken basert på rase eller opphav, men på religiøse handlinger”, og at ”høvisk adferd og gjestfrihet er verdsatt høyt i åsatro”.

Hedninger i et mangfoldig samfunn

Høyreekstremister internasjonalt fortsetter å bruke Odin som et symbol for egne politiske synspunkter. Den norske forfatteren Bjørn Andreas Bull-Hansen fikk erfare dette da han skrev blogginnlegget ”No place for racists in Valhalla” tidligere i år, og ble nedstrømmet i hatbrev og drapstrusler fra i hovedsak amerikanske høyreekstremister.[40] Vi har også nylig sett det i de sjarmerende ”Sons of Odin” i Finland, som noe underlig trekker på en fremmed gud når de ”forsvarer” finske gater mot innvandrere.

I Norge er imidlertid åsatruernes kamp mot odinisme i egne rekker i stor grad vunnet. Vigrid er i all hovedsak borte, og de fleste vet i dag å skille en torshammer fra et hakekors. Men hedningenes engasjement for bærekraftige verdier i et mangfoldig samfunn er på ingen måte over.

I 2012 vedtok Bifrost sin religionspolitiske plattform, som i det store og hele er et innspill til norsk kirke- og livssynspolitikk. Her gis det tydelig støtte til et endelig skille mellom stat og kirke, revisjon av formålsparagrafer, nedleggelse av KRLE, og endring av grunnlovens § 2 og § 4 som anses uforenelige med full religionsfrihet.[41]

Som en bit av denne plattformen ønsker hedningene også ”velkommen til det flerkulturelle”:

“Vi mener det er en hedensk skikk å ønske alle velkommen. Vi mener at et flerkulturelt samfunn er en sunn utvikling fordi man har mye å lære av andre, og at å møte mennesker med en annen kulturell bakgrunn gir rom for refleksjon over egen praksis. De som ønsker å bosette seg her må selvfølgelig følge norsk lov som alle andre innbyggere.”

Med det er åsatrua blitt en kosmopolittisk bevegelse, med et verdensbilde tilpasset vårt århundres multikulturalisme.

Fotnoter:

1: Dette er en oversatt, forkortet, og lettere oppdatert versjon av artikkelen “Heathens up North: Politics, Polemics, and Contemporary Norse Paganism in Norway”, The Pomegranate 10.1 (2008): 41-69.

2: “The Icelandic Pagan Association receives hate-mail from reactionary pagans abroad”, Iceland Magazine, 14. juli 2015. http://icelandmag.visir.is/article/icelandic-pagan-association-receives-hate-mail-reactionary-pagans-abroad

3: McNallen, “Asatru – Defending Europe from Islamic Invasion”, Asatru Folk Assembly Blog, 23. januar 2015.

4: “Declaration of Purpose”, Asatru Folk Assembly Website. http://asatrufolkassembly.org/about-the-afa/declaration-of-purpose/

5: Se Nicholas Goodrick-Clark, The Occult Roots of Nazism.

6: Se Kennet Granholm, ”The Rune-Gild: Heathenism, Traditionalism, and the Left-Hand Path”, International Journal for the Study of New Religions 1.1 (2010): 95-115.

7: Kaplan, “The Reconstructino of Ásátru and Odinist Traditions,” 195.

8: Ibid.

9: Se f.eks. Gardell, Gods of the Blood, 152.

10: Ibid., 153.

11: Ibid.

12: Se Terje Emberland, Religion og rase: Nyhedenskap og nazisme i Norge 1933-1945 (Oslo: Humanist forlag, 2003).

13: Ibid., 111ff.

14: Harald Eilertsen, epost til forfatteren, 19. juni 2007.

15: Henriksen, epost til forfatteren, 26. mars 2007.

16: For mer om thelema på norsk, se Asprem, ”Én vilje, hinsides godt og ondt: Etikk og livssyn for det Nye Aeon”, Din: Tidsskrift for religion og kultur 4 (2007): 23-41.

17: Se for eksempel Asbjørn Dyrendal, ”Satanismens historie”, Humanist 1 (2007): 4-24.

18: Se Granholm, ”Rune Gild”.

19: For mer om denne perioden i Norge, se særlig Asbjørn Dyrendal, “Media Constructions of ‘Satanism’ in Norway (1988–1997)”, FOAF Tale News: Newsletter of the Contemporary Legend of Society 2(1997); Dyrendal, “Fanden er løs! En utviklingshistoirsk fremstilling av ‘satanisme’ som modern ondskapsforestilling”, Marburg Journal of Religion 5.1 (2000).

20: Didrik Søderlind, “Politi mot æser”, Morgenbladet Weekend, 8.-11. juli, 1994, 4-5.

21: Søderlind, “Politi mot æser”, 4.

22: Eilertsen, epost til forfatteren, 3. juni 2007.

23: For en dypere analyse av Breiviks bruk av odinisme og annen religion, se Asprem, ”The Birth of Counterjihadist Terrorism: Reflections on some Unspoken Dimensions of 22 July 2011”, The Pomegranate 13.1 (2011): 17-32.

24: Silje Rognsvåg, ”Breivik mener Jesus er ’patetisk’”, Dagen 19. november 2015. http://www.dagen.no/Nyheter/hedning/Breivik-mener-Jesus-er-%C2%ABpatetisk%C2%BB-272638

25: “Greven driver hatgruppe fra fengslet”, Monitor. http://www.vepsen.no/monitorarkiv/artikler/hedensk.htm

26: Vikernes, “Part I – The Origin and Meaning”, A Burzum Story, 2004.

27: Katrine Fangen, “Living Out Our Ethnic Instincts: Ideological Beliefs among Right-Wing Activists in Norway,” 202-230 i Nation and Race: The Developing Euro-American Racist Subculture, redigert av Jeffrey Kaplan & Tore Bjørgo (Boston: Northeastern University Press, 1998).

28: Tvedt sier han kun har hørt Christensens navn nevnt i en forbindelse med amerikanske odinister, og at han aldri har hørt om Rud Mills. Tvedt, epost til forfatteren, 10. juni 2007.

29: Tvedt, epost til forfatteren, 10. juni 2007.

30: Eilertsen, intervju, 2. april 2007.

31: “Vil ha forbud mot nazi-symboler”, Dagbladet, 9. mars 2001.

32: Eilertsen, intervju, 2. april 2007.

33: Se også Gardell, Gods of the Blood, 260-1, 271.

34: “Lovsett”, paragraf 2.4.1. http://www.bifrost.no/om-bifrost/lovsett

35: Eilertsen, intervju, 2. april 2007.

36: Gods of the Blood, 153.

37: Nettsider: http://www.theasatrucommunity.org/#!about/cnec

38: “About”, The Troth (hjemmeside). http://www.thetroth.org/index.php?page=about&title=About%Us%20|%20The%20Troth&css=style2&pagestyle=mid

39: Se ibid., 162-164.

40: Harald Fossberg, ”Blogget om Valhall, fikk drapstrusler fra amerikanske nazister”, Aftenposten 15. januar 2016. http://www.aftenposten.no/kultur/Blogget-om-Valhall_-fikk-drapstrusler-fra-amerikanske-nazister-8317782.html

41: “Religionspolitisk plattform”, Bifrost. http://www.bifrost.no/om-bifrost/religionspolitisk-plattform

Enøyd om islam

Hege Storhaugs salgssuksess Islam: Den 11. landeplage byr på et bilde av islam og av situasjonen i Europa som er mer egnet til å tilsløre enn å oppklare.

Sylo Taraku

I de senere år har det vært en stadig større muslimsk innvandring til Norge. Samtidig er islamisme på fremmarsj både i Midtøsten og blant muslimske diasporagrupper i Vest-Europa. Stadig flere nordmenn har følelsen av at dette er trusler som ikke tas på alvor.

Frykten kommer i flere varianter. En med sekulært ståsted kan frykte at en økende muslimsk befolkning med en sterk religiøs identitet kan true våre sekulære idealer. Ikke før har vi vunnet kampen mot kristne mørkemenn, så kommer det nye mørkemenn til landet.

En del konservative kristne ser på sin side islam som en konkurrent som sammen med «avkristningen av Norge» bidrar til å undergrave vår kristne arv og kultur.

Dette er nok bakteppet for at Hege Storhaugs bok Islam: Den 11. landeplage har hatt så stor suksess. Storhaug appellerer til begge disse gruppene, men språket tilhører den første. Språkbruken er sekulær og humanistisk. I den grad hun refererer til kristendommen, er det for å ufarliggjøre den. Dette kommer spesielt frem da hun kritiserer akademikere som Bjørn Olav Utvik for å sammenligne kristendemokrater med islamister.

Hege Storhaug
Islam: Den 11. landeplage
Kolofon Forlag

Islam fremstår hos Storhaug mindre som en religion enn et ideologisk og politisk system, basert på tvang og sosial kontroll. Denne formen for islam søker dominans og aksepterer ingen konkurranse. Storhaugs prosjekt er å avsløre islams sanne ansikt, slik at alle skal forstå faren vi står overfor.

Gode poenger

Storhaug mangler ikke poenger. Det er lett å peke på store problemer i muslimske miljøer, det være seg kvinnesyn, jødehat, intoleranse og legitimering av vold. Angrep på ytringsfriheten, problemer med sosial kontroll i muslimske miljøer og radikalisering av unge muslimer har heller ikke blitt tatt på alvor.

Saudi-Arabia har uhindret fått sponse utbredelse av sin ekstremt intolerante versjon av islam rundt om i verden, inkludert i Europa. Hatpredikanter invitert av muslimske organisasjoner i Europa har fått fritt spillerom til å forgifte unge muslimers sinn.

Storhaugs poengtering av at salafismen er den raskest voksende islamretningen i Norge, med Islam Net som Norges største muslimske ungdomsorganisasjon, er også viktig. Denne bevegelsen burde få større motstand. I stedet har Aftenposten og flere andre tatt til orde for å betrakte Islam Net som våre allierte i kampen mot de mer voldelige islamistene. Man kan også argumentere for behovet for mer selvransakelse i den muslimske verden og de islamske bevegelsene i Vesten og et bredere og mer konsekvent oppgjør med den totalitære islamismen.

Storhaug skriver med den samme intensiteten som hun viser når hun deltar i debatter. Ingen kan beskylde henne for å stå fjernt fra temaene hun omhandler: Hun har bodd i Pakistan i en periode, har pakistanske venner, har reist i flere ghettoer i Europa («tapte områder», som hun kaller dem) og har i mange år fulgt tett med på og skrevet om innvandringsrelaterte problemer.

Boken har også rikelig med referanser til alt fra store tenkere som har uttalt seg negativt om islam, til rapporter og statistikker som viser skremmende holdninger og andre problematiske sider ved islam og muslimer.

Det egentlige islam består ifølge Storhaug av «sverdversene» fra Muhammeds tid som hersker i Medina, og ikke de tolerante versene fra da han var en forkynner i Mekka uten særlig makt. Selv om hun går med på at det finnes relativt harmløse muslimer – det hun kaller «Mekka-muslimene» – slår hun fast at Medina-islam er den dominerende.

Trusselen denne utgjør mot Europa er nærmest av eksistensiell art. De liberale elitene har sviktet i møte med barbariet, og nå er vi i ferd med å tape sivilisasjonskrigen. Europas skjebne vil være beseglet om bare to til fem år. Vi trenger heller ikke vente så lenge, for Storhaug har allerede sett at vi er på full fart tilbake til middelalderen: «Pilene peker mot et Europa som seiler inn i en ukultivert og udemokratisk periode. I en slik tidsepoke vil Medina-islam dominere.»

Alarmisme og overforenkling

Slike undergangsprofetier gjør at Islam: Den 11. landeplage blir en alarmistisk beskrivelse av islam og muslimsk innvandring.

Boken har grunnleggende, avgjørende problemer. Et av dem er at Storhaug overforenkler. I Storhaugs verden er islam årsak til alle problemene hun tar opp. Alle rapporter, statistikker, filmer og så videre tvinges inn i denne virkelighetsforståelsen.

Overforenklingen kommer til uttrykk allerede på det overordnede nivået, gjennom skillet mellom «Mekka-» og «Medina-islam». Denne inndelingen er hentet fra den kjente islamkritikeren Ayaan Hirsi Alis selvbiografi Infidel – My Life (Free Press, 2006). En slik inndeling kan være interessant som en del av en analyse av forskjeller i den historiske Muhammeds liv, for mye tyder på at det forekom et skifte i hans retorikk når han fikk mer makt. Men som forklaring på hvordan muslimer forholder seg til profeten og islams lære i dag, er den tilnærmet ubrukelig.

Hvor ubrukelig tankemodellen er viser seg i Storhaugs egen bruk av den, som når hun plasserer Aps nestleder Hadia Tajik blant Mekka-muslimene siden hun forsvarer sitt ekteskap med en ikke-muslim. Samfunnsdebattanten Usman Rana er derimot en Medina-muslim, til tross for at han gjentatte ganger har uttrykt sin støtte til demokratiet. Det kan virke som at enhver konservativ muslim er en Medina-muslim.

Et annet eksempel på overforenkling er iveren etter å gi islam skylden for problemene i ghettoene i Frankrike og Sverige. I en reportasje fra Marseille leser vi hvordan Storhaug har observert «En muslimsk gutt eller ung mann som dealer narkotika» (s. 35). Er den muslimske bakgrunnen mest relevant her? Det er ikke bare muslimer som selger narkotika, og problemer med kriminalitet og sosial kontroll er også utbredt i mange ikke-muslimske innvandrergrupper.

Storhaug rapporterer også om lignende problemer i Södertälje i Sverige. Plutselig snakker Storhaug om «arabere» (s. 60), noe som jo fort får leseren til å tro at det fremdeles er muslimer hun skriver om. Men Södertälje er kjennetegnet av en sterk konsentrasjon av kristne fra Midtøsten, noe som ikke kommer frem i teksten.

Et kanskje større problem er hvordan Storhaug maler et bilde av et Europa der alle muligheter for forbedringer og løsninger er borte. I kapittelet om Frankrike er konklusjonen at landet har nådd et «point of no return». I Sveriges tilfelle er det snakk om «en villet kulturell kapitulasjon». I Hege Storhaugs verden står vi foran en sivilisasjonskrig og Europas endetid.

Utstøting av potensielle alliansepartnere

Samtidig er Storhaug nærmest blind for pilene som peker riktig vei. For mens de ekstreme er blitt mer ekstreme, har de moderate motstemmene blitt mer synlige.

Demonstrasjonen mot ISIL og Profetens Ummah i Oslo 25. august 2014 blir riktignok omtalt i boken, men ikke som et eksempel på et aktivt engasjement mot ekstremisme blant muslimer. I stedet omtaler Storhaug den som lureri: «Det var ikke en markering for frihetsverdier. Det var en sekterisk demonstrasjon fra muslimsk side» skriver hun (s. 318), og hevder hennes pakistanske venner skal ha forstått «narrespillet». Ikke bare vi som stod bak demoen (LIM var medarrangør og jeg som generalsekretær var blant appellantene), men også «mediene, meningseliten og politikere» har hatt til hensikt å «ufarliggjøre og normalisere islam».

Det hører med til historien at det var sekteriske elementer til stede, siden krigføring mellom sjia og sunni-muslimer i Irak var en del av bakteppet for demonstrasjonen. Faten Mahdi Al-Hussaini, som ble trukket frem av media i etterkant, kom selv fra et miljø som var preget av den iranske sjiismen. Men under demonstrasjonen sto sunnier, sjiaer og ikke-muslimer side ved side mot ISILs barbari. Men dette avfeier altså Storhaug.

Tolerante og progressive tolkninger av islam får en ytterst marginal plass i Storhaugs skjema, faktisk blir de utdefinert ved at hun mener de er i strid med islams «grunnholdning». Feministene i islam er ifølge henne «dømt til å tape, fordi islam, som oppstod i en stammekultur for 1400 år siden, faktisk er dypt antifeministisk» (s. 142).

Dette er fullstendig historieløst, og ignorerer at islam har manifestert seg på ganske forskjellig vis på ulike steder og til ulike tider. Hva verre er, med sitt syn på islam som uforanderlig inntar Storhaug samme standpunkt som salafistene: De som tolker islam på en liberal måte er ikke ekte muslimer.

Etter å ha plassert langt på vei alle moskeer i Medina-kategorien, tar hun på slutten av boken til orde for å stenge «enhver Medina-moské» og forby «enhver Medina-bevegelse» (s. 330). Dette er ikke bare illiberalt, det er heller ikke noen løsning. Storhaug tror nemlig ikke verdikampen lenger kan vinnes. Dette fordi «vold virker. Politisk ledelse frykter omfattende opptøyer og vold fra Medina-muslimer» (s. 331). Vi er med andre ord dømt til å tape det hun kaller for «den tredje jihaden». Den første fant sted da arabere og berbere tok seg over Gilbraltar og erobret Spania i 711, den andre da Konstantinopel falt for muslimene i 1453. Og «den tredje kommer i første hånd fra borgere og bevegelser fra innsiden av våre grenser i form av ideologisk kamp mot frihetsverdiene våre».

Enøyd

Problemet med Storhaug er ikke at hun peker på mangler i integreringspolitikken eller finner skrekkeksempler i islamsk teologi. Det er lett å være enig i at mange av problemene hun omtaler har vært feid under teppet i den offentlige diskusjonen, og at det lenge var nettopp iherdige islamkritikere som Hege Storhaug som ropte varsko.

Problemet er Storhaugs mangel på evne til å differensiere tydeligere mellom muslimer. Selv om hun stadig hevder at hun opererer med et krystallklart skille mellom islam og muslimer, er det vanskelig å se dette i det hun faktisk skriver. Hennes «Medina-islam» omfatter nesten alle muslimer. Samtidig bortforklares, utdefineres eller mistenkeliggjøres alle muslimer som kommer med konstruktive bidrag.

Noe Hege Storhaug har til felles med dem som gjerne vil bortforklare muslimsk terrorisme, er at alt alltid handler om Vesten. Mens islam-apologetene alltid ser ethvert terrorangrep på uskyldige sivile som en reaksjon på amerikansk utenrikspolitikk, ser Storhaug på islams historie som en evig kamp mot vestlig sivilisasjon.

Så selv om Storhaug har gode poenger, er bokens svakheter så store og alvorlige at den ikke fungerer som premissleverandør for en opplyst og konstruktiv debatt. Den er først og fremst egnet til å befeste hennes posisjon i en polarisert islamdebatt.

En ting er sikkert: Hvis Storhaugs forståelse blir utbredt, blir det vanskeligere å bygge allianser på tvers av religioner mot de muslimske ekstremistene. Ekstremister som nettopp ønsker seg den sivilisasjonskrigen som Storhaug advarer om.

Portrett av terroristen som ung mann

Lars Akerhaug har bedre grep om ideologisk radikalisering enn om den radikaliserte Larvik-boeren Hassan Dhuhulow.

Audhild Skoglund

I En norsk terrorist tar Lars Akerhaug for seg norsk-somaliske Hassan Mohammad Dhuhulows vei inn i terrorismen og søker å forstå radikaliseringsprosessen hans. Ferden går fra en barndom i Somalia, via oppvekst i Larvik, til radikale islamistiske miljøer i Norge og deretter til terrorgruppen al-Shabaab og Kenya. Det var der Dhuhulow endte sitt liv, i et spektakulært terrorangrep på et kjøpesenter i Nairobi hvor til sammen 67 menneskeliv gikk tapt i den islamske revolusjonens navn.

Fremmedkrigere har vært et hett tema i nyhetene de siste årene, og å forstå denne gruppen er et viktig prosjekt. I så måte er Hassan Mohammad Dhuhulows liv og radikalisering et ypperlig utgangspunkt for en interessant fortelling.

En fremmedgjort ung mann

Hassan Mohammad Dhuhulow ble født i Somalia, og det er her Akerhaug starter sin undersøkelse av hvordan det gikk som det gikk. Vi får vite om den fremtidige terroristens familiebakgrunn og de kaotiske forholdene i landet, med krig, sult og stammer som kjempet mot hverandre. Bildet som tegnes opp handler ikke bare om Dhuhulow, men også om bakgrunnen for den somaliske innvandringen til Norge.

Lars Akerhaug
En norsk terrorist – portrett av den nye ekstremismen
Kagge forlag, 2015
172 sider

En del av denne innvandringen er tvilsomme «familiegjenforeninger». I 1999 havnet nemlig unge Dhuhulow i Norge og Larvik. Offisielt var han da ni år, men den faktiske alderen skal ha vært to år mer. Han flyttet inn hos en familie i Larvik, som bare på papiret var hans egen.

Etter hvert som vi følger Dhuhulow videre får vi se bildet av en gutt og mann som aldri knyttet seg til det norske samfunnet. Han får aldri venner, han passer aldri inn, han lengter etter moren hjemme i Somalia. Han fryses ut og blir utsatt for rasistisk mobbing. Til slutt retter han blikket mot islam for å finne tilhørighet og mening.

Radikaliseringen kommer gradvis. I første omgang begynner Dhuhulow å be og kle seg etter konservativ islamsk skikk. Dette blir observert av omverdenen, som allikevel ikke blir bekymret. Dhuhulow slutter nemlig med slåssing og bråk og blir i stedet tilsynelatende en mønsterelev.

Utviklingen videre inn i radikal islam skjer gradvis, først via muslimske diskusjonsfora og nettprofeter, deretter til miljøer utenfor nettet hvor han støter på andre radikalere. På nettet blir han stadig mer aggressiv i retorikken, og alarmen går hos PST. En bekymringssamtale får imidlertid ikke den ønskede virkningen, siden Dhuhulow går under jorden. Neste gang han kommer opp til overflaten er det altså som terrorist i Nairobi.

Portrett uten modell

En av utfordringene til Lars Akerhaug er at En norsk terrorist ikke bare handler om en avdød person, men en som aldri var en offentlig skikkelse i levende live. For mange terrorister vi vet mer om, som norske Anders Behring Breivik, er det nettopp det at gjerningsmannen ikke døde i angrepet, som har gitt den rikeste kilden til informasjon. Dessuten hjelper det selvfølgelig om vedkommende slenger på et manifest. Men som det ofte har vist seg, er disse redigerte avhandlingene ikke særlig pålitelig materiale om terroristen selv.

Så hvordan løser Akerhaug denne potensielle floken om kunnskap til terroristen og radikaliseringsprosessen hans?

Hovedmaterialet hans er innlegg Dhuhulow skrev i ulike nettfora, og ut fra dem beskriver han hva den kommende terroristen tenkte og følte om både livet og religionen. Dette materialet er i seg selv svært omfattende, på flere tusen poster, ifølge Akerhaug. Og Dhuhulow har ikke bare skrevet rent ideologiske innlegg, han har også kommet med personlige refleksjoner om oppvekst og det mer private.

Dette i utgangspunktet rike materialet har Akerhaug supplert med intervjuer med tidligere klassekamerater og bekjente. Og han har brukt journalistiske reportasjer fra medier i inn- og utland. Så hvordan fungerer dette materialet? Er det egnet til å la leseren bli kjent med Hassan Mohammad Dhuhulow?

Både og. Materialet Dhuhulow selv har forfattet er uten tvil rikholdig og interessant. Det er allikevel tekster rettet mot et større publikum, og gjerne ikledd ideologiske ideer. Akerhaug er da også bevisst på at når Dhuhulow beskriver minnene om en venneløs og traurig oppvekst, er det fra et ståsted flere år senere, og etter at han har funnet seg en ideologi å tolke hendelsene gjennom.

Nettopp derfor blir et supplerende intervjumateriale viktig, og det er her boken – noe overraskende, ettersom Akerhaug er kjent for å få kilder på banen – svikter en del. Joda, vi får fragmentariske minner og ytre observasjoner fra naboer og klassekamerater. Men Akerhaug later ikke til å ha fått noen familiemedlemmer i tale, og intervjumaterialet virker tynt ellers også. Det er lett å mistenke at forfatteren har fått mange avslag på intervjuforespørsler, men strengt tatt vet vi ikke hvem eller hvor mange han har snakket med.

Følgen av dette er at Akerhaug egentlig ikke helt klarer å få tak i sitt portrettobjekt, som gjennom hele boken forblir litt diffus for leseren. Vi blir liksom aldri kjent med ham. Især er det tilsynelatende tynne intervjumaterialet påtakelig når Dhuhulows radikalisering i islamistmiljøet utenfor nettet er tema.

Radikaliseringsprosessen

Fokuset i En norsk terrorist er på radikaliseringsprosessen Dhuhulow gjennomgikk. Her er det hovedsakelig to faktorer Akerhaug ser for seg har spilt inn: ensomhet og utenforskap på den ene siden, og løsningen, som Dhuhulow finner gjennom islamismen på nettet, på den andre.

Det er lite nytt å hente i Akerhaugs beskrivelse av islamistisk radikalisering i internettets kriker og kroker, men han gir en grei og troverdig innføring i dette for den som er ukjent med materien. Akerhaug diskuterer også islamske begreper, trosforestillinger og miljøer på en inngående, men lettfattelig måte, naturlig nok med fokus på det som kan lede til ekstremisme.

En definitiv styrke med boken er at Akerhaug ikke går i fellen med å demonisere islam eller muslimer som sådan.

Akerhaug har ikke bare som mål å kartlegge. I En norsk terrorist søker han også svar på hvorfor Dhuhulow ikke ble stanset. Han mener det var tegn på problemer som burde vært tatt tak i allerede mens bokens hovedmann gikk på skolen.

Om lærerne ikke forstod seg på radikalisering og kan være unnskyldt for det, er det andre som får gjennomgå i klarere ordelag i boken. Ikke minst gjelder det sikkerhetstjenestene både i Norge og Kenya. Dhuhulow var i søkelyset til PST (Politiets sikkerhetstjeneste), men det er tydelig at Akerhaug hadde ønsket seg at tjenesten hadde videre fullmakter. Han er også klar på at norske myndigheter undervurderte trusselen fra islamismen i etterkant av 11. september-angrepene.

I tillegg plasserer Akerhaug noe av skylden for at Dhuhulow ikke ble tatt, på manglende samarbeid mellom ulike etater. Et problem var at man ikke har satt seg inn i islamistenes tankeunivers. Kunnskapsmangelen er ifølge forfatteren gjennomgripende, og Akerhaug har tilsynelatende liten tiltro til forskere og politikere så vel som etterretningstjenestene.

Men har så Akerhaug rett? Er det et system uten kunnskap, og to leirer som begge står steilt imot hverandre i forståelsen av radikal islam – de såkalte islamkritikerne ved Human Rights Services på den ene siden og «sosiologer» på den andre? Ifølge Akerhaug skjærer de førstnevnte alle muslimer over en kam, mens de sistnevnte bare ser på oppvekst og utenforskap og ignorerer ideologien.

Jeg får ikke beskrivelsen helt til å stemme. Det er vanskelig å vite hvilke «sosiologer» det er Akerhaug sikter til, men det er ikke akkurat nybrottsarbeid å registrere at det personlige og det ideologiske spiller sammen når noen ender opp som terrorist. Akerhaug legger vekten på sistnevnte. I hvor stor grad det har å gjøre med kildetilfanget, er uklart.

Anonyme kilder

Hvilket fører oss videre til det som er en ikke uvesentlig innvending mot prosjektet: Alle kildene er anonyme. Ikke bare de som har vært naboer eller klassekamerater eller på noen måte har hatt en direkte befatning med terroristen, men absolutt alle. Vi må stole på anonyme kilder som sier ting om PST, om andre etater, ja, til og med journalister og offisielle talsmenn Akerhaug snakker med, er anonyme. Det er ikke vanskelig å skjønne at mange vil være anonyme i en slik sak – men alle?

Akerhaug baserer seg også på skriftlige kilder, men har valgt å ikke inkludere kildehenvisninger. Dette er ifølge ham et bevisst valg, da han har ønsket å gjøre boken mest mulig leservennlig. Han nevner innledningsvis noen journalisters rapportering han har hatt spesielt stor nytte av, men avfeier ellers problemstillingen om kildehenvisninger.

Denne kombinasjonen av anonyme kilder og ikke-oppgitte skriftlige kilder som flyter sammen, er ikke helt god. I dag inneholder selv de fleste artiklene i nettavisene store mengder lenker som oppgir nettopp kilder, samtidig som man bestreber seg for å få kilder til å stå frem med navn, eller i det minste gjør mer rede for hva slags posisjon de har.

Det er imidlerid et interessant avsluttende kapittel i boken, hvor Akerhaug selv tar turen til Nairobi for å gjøre seg kjent med det miljøet Dhuhulow sannsynligvis befant seg i før terrorhandlingen. Her får vi en brukbar miljøbeskrivelse og innblikk i konspirasjonstenkningen lokalt som gjør at man ikke stoler på myndighetenes versjon av det som skjedde.

Kanskje fremstår Dhuhulow som en slags skygge mer enn et menneske fordi veldig få kjente ham. Men det kan like gjerne være forfatterens manglende evne til å få kjøtt på beinet, som har skylden. Det vi da sitter igjen med, er en lettlest og klart og tydelig skrevet bok, men samtidig en bok som ikke lodder særlig dypt.

Og som påfallende nok ikke griper leseren, til tross for det dramatiske materialet.

Dommedag sett fra Norge

Kyrre Kverndokk har skrevet om hvordan naturkatastrofer former og farger vårt syn på verden. Og om hvordan vi nå alle har blitt dommedagsprofeter.

Ida Jahr

Kyrre Kverndokk er professor i kulturhistorie ved Universitetet i Bergen. I Naturkatastrofer: en kulturhistorie tar han for seg norske mediers fremstillinger av tre naturkatastrofer: Jordskjelvet i Lisboa i 1755, Mont Pelées utbrudd på Martinique i 1902 og orkanen Katrinas ødeleggelser i New Orleans i 2005.

Som Kverndokk påpeker, så gir naturkatastrofer oss et godt grunnlag for å lese kulturhistorie. Naturkatastrofer gjør det usagte sagt. Metaforene vi bruker for å beskrive og fatte slike ubeskrivelige og ufattelige hendelser viser hvordan vi tenker på naturen, på hverandre, på ondskap, på tid og på Gud.

At han begrenser seg til tre hendelser gjør det mulig for forfatteren å gå dypt inn i de samtidige fremstillingene av disse naturkatastrofene, i dansk-norske dikt og prekener på midten av 1700-tallet, i aviser og skillingsviser på begynnelsen av 1900-tallet, og aviser og TV-dekning på 2000-tallet.

Jordskjelv som Guds straff

Kyrre Kverndokk
Naturkatastrofer: en kulturhistorie
Scandinavian Academic Press, 2015

1. november 1755 la tre store jordskjelv Lisboa i ruiner. Skjelvene ble fulgt av store branner, deretter flodbølger utløst av skjelvet. Store deler av byen ble lagt øde.

I norsk-danske aviser, brev, skillingsviser og prekener ble jordskjelvet tolket inn en protestantisk kristen ramme som Guds straffedom over katolske synder. Tolkningsrammen ble ikke akkurat svekket av at katastrofen inntraff på Allehelgens dag mens folk var på vei til messe.

Et motiv som gikk igjen i nordeuropeiske aviser var at huset til den fryktede Inkvisisjonen ikke bare var et av de første som falt, men at jorden regelrett åpnet seg og svelget huset. At dette hørtes bibelsk ut, var bare en ren fordel. (Et av skillingstrykkene fra tiden har tittelen Lissabons Dom til Straffen eller den Forfærdelige Ulykke / som den 1ste Nov. 1755 Allehelgens-Dag, Den høytberømte Kiøb- og Handelssta[d] Lissabon i Kongeriget Portugall er vederfaren / da hun ved en grummig Jordbevægelse har seet hendes Ruin og Undergang).

Kverndokk snakker blant annet om katastrofer som mediehendelse, og argumenterer for å trekke dette siste begrepet bakover i tid til en tidligmoderne medieverden. Selv om det ikke fantes TV i 1755, så betyr ikke det at mediefremstillingen av jordskjelvet i Lisboa ikke påvirket hvordan skjelvet ble forstått av et dansk-norsk publikum, eller at typen medium ikke hadde innvirkning på tolkningen. Et viktig poeng i Kverndokks bok er at også prekenen er et massemedium, når det finnes en felles mal og en avsender, og store mengder mottakere i menigheter over hele Norge.

Neste kapittel er en nærlesning av et diktepos av poet og sokneprest Christian Henrik Biering. Bierings dikt bruker også jordskjelvet til å kritisere katolisismen. Biering ser skjelvet som et jærtegn (eller «omen» på moderne Norwenglish) og moralsk straffedom over katolikkene:

Nu skiælver jordens Klump, ja brister midt i tu,

Ja! see, nu seer man Tegn i Solens klare Riige

Nu bliver Ilden vild, og raser ret: Hva nu?

Skal vi ey spørge her, hva vil vel dette sige.

Men Biering var en mann av opplysningen, kjent for å ha modernisert jordbruket på Jylland, og lente seg derfor også på vitenskapelig argumentasjon. I en fotnote forklarer han datidens vitenskapelige forståelse av jordskjelv. «Den naturlige Aarsag til Jordskiælv er denne: I Jorden ere mange Huler og aabninger, som deels ere opfylde med Svovl-Dunster, deels med andre brændende Materier, hvilket Bergverks-Folkene erfare, i det saadanne Dunster ofte antændes av deres Lys…» Skjelvet er dermed både Guds straffedom og et naturfenomen.

En annen fornøyelig fotnote forklarer at antallet Kristi forhuder i verdens relikvieskrin er langt mer enn antallet ganger Jesus kan ha blitt omskåret.

Imponerende fotnoter til tross; Bierings forsøk på å kombinere teologi og vitenskap falt mellom to stoler. Teksten består av så mange indre spenninger at den ikke ble tatt alvorlig.

Hovedpersonen i neste kapittel, Erik Pontoppidan, er nok best kjent i Norge som katekismeforfatter. I motsetning til Biering hadde ikke Pontoppidan noe problem med å fremstå som vitenskapelig. Pontoppidans lesning av jordskjelvet viser en helt annen oppfatning av tid enn Bierings: Hos Pontoppidan står historiske endringer, ikke Guds vilje, i sentrum. Gud er blitt langt mer fjern fra historiens gang. 1750-tallet utgjør for Kverndokk overgangen til et mekanisk verdensbilde, et verdensbilde der det er naturlovene, ikke Guds vrede, som forårsaker naturkatastrofer.

1750-tallet er altså overgangen fra en tid der det ikke fantes en fremtid, i den betydningen vi bruker nå. Slik verden så ut nå var slik den kom til å se ut frem til endetiden. Jorden ble ikke ansett å forandre seg. Erfaringsrommet (det vi vet skjer nå) og forventningshorisonten (det vi forventer skal skje i fremtiden) var overlappende og sammensmeltet. 1750-tallet var overgangen til en tid der verden og Jorden forandret seg hele tiden – til det bedre. Mennesket kunne påvirke sine omgivelser. Det vil si at dette er en beskrivelse av oppfinnelsen av fremtiden i tidlig-moderne tid.

Ødeleggelsen av Lisboa dukker også opp i Voltaires roman Candide, hvor den franske fritenkeren utfordret den rådende ideen om Gud og verden som fullkomne. Verden var ikke Guds perfekte skaperverk, mente Voltaire. Dermed ble menneskets handling – politikken – viktig.

En moderne katastrofe

I 1902 eksploderte fjellet Mont Pelée på Martinique. Innbyggerne i øyas største by, St. Pierre, som lå åtte kilometer unna, visste at det hadde vært forvarsler om et utbrudd, men trodde de var trygge. Folk fra landsbyer nærmere fjellet hadde dratt til St. Pierre for å være på den sikre siden. Men den glødende skyen som skjøt ut da fjellet eksploderte begravde St. Pierre og dens 30 000 innbyggere på noen sekunder. Det er dette som er den industrielle modernitetens naturkatastrofeeksempel for Kverndokk. Ikke fordi denne katastrofen var så unik, men St. Pierre var en koloniby, og norske mediers dekning av utbruddet viser flere viktige kulturhistoriske tendenser.

Verden var blitt mindre, telegrafen hadde gjort at man kunne få vite om hendelser nesten samtidig som de skjedde. Dessuten var den rådende vitenskapelige teorien at jordkloden skrumpet inn som et eple fordi den kjølnet, så det ble ansett som naturlig at hendelser på vidt forskjellige steder hadde en sammenheng. Og siden Vestlandet nesten samtidig ble rammet av en flodbølge, laget norske medier et fellesskap av beboerne på Martinique og oss her hjemme.

Samtidig var datidens presseoppslag påvirket av datidens tenkning om rasenes orden. Som Hans Reusch beskrev innbyggerne på Martinique i Morgenbladet: «Blandingsracen ser godt ut, meget bedre end hvad der er fremkommen, hvor Englænderne har været den hvide Part. Ansiktstrækkene er ikke regelmæssige efter den høieste Type, men de er tiltalende.»

Likhetene mellom St. Pierre og ødeleggelsen av Pompeii i år 79 ga nytt liv til en populærkulturell Pompeii-kultus. Den berømte fornøyelsesparken Coney Island hadde et fyrverkerishow (komplett med sparkepiker) om Pompeiis undergang som gikk fram til 1914, og fornøyelsesparken bygget også et eget Mont Pelée-hus. Regissøren Georges Méliès laget filmen The Last Days of Pompeii, mens den norske eventyreren Carsten Borchgrevink holdt lysbildeforedrag for fulle hus i Oslo. Aftenpostens xylografi (et bilde laget ved hjelp av mekanisk treskjæring) fra Martinique i 1902 var så vidt jeg kan skjønne blant de første bildene trykket i norske dagsaviser noensinne.

Slik ble denne naturkatastrofen en viktig del av det som skulle bli den vestlige populærkulturen.

Sivilisasjon og vandresagn

2005 blir beskrevet av Kverndokk som et nullpunkt i amerikansk katastrofeberedskap. Orkanen Katrina blåste inn over store deler av det amerikanske sydøstlandet, men ødeleggelsene ble spesielt store i New Orleans, fordi byens oversvømmelsesberedskap – dikene som skulle holde vannet ute – ikke holdt. 80 prosent av byen lå under vann på kort tid. Myndighetene hadde ikke organisert noen offisiell evakuering, og store deler av byens svarte, fattige, befolkning hadde få muligheter til å komme seg ut.

Mange av de overlevende som nå var blitt hjemløse ble innkvartert i fotballstadioner som Superdome, et sted som (som påpekt i boken) ga uheldige assosiasjoner til Mad Max-filmenes «Thunderdome». Rapportene derfra kunne måle seg med Mad Max’ apokalyptiske verden også: norske medier gjenga amerikanske mediers historier om drap og voldtekt av babyer inne på stadion, med fint lite forankring i virkeligheten. Kverndokk bruker en kulturhistorisk forklaring av fenomenet sagn og vandrehistorier til å forklare hvordan slike historier kunne viderebringes uten at noen sjekket om de var sanne.

Kverndokk forklarer at slike fortellinger om «sivilsamfunnets kollaps» nå har blitt en så viktig del av den narrative rammen rundt moderne naturkatastrofer at vi tar det for gitt at når samfunnet bryter sammen, begynner folk å plyndre, myrde og voldta. Faktisk er dette en så vedtatt sannhet at mediene må trå til og forklare om dette ikke skjer, som i Dagblad-artikkelen «Hvorfor plyndrer ikke japanerne?» etter tsunamien som traff Japans østkyst i 2011.

Den overveldende svarte byen New Orleans ble omtalt enten som en krigssone med plyndring og drap («Det er som sentrum av Bagdad») eller som et for alltid tapt kultursentrum for turister, i romantiserende toner («Duften av magnolia er erstattet av likstank»). Naturen (eller Gud, for den saks skyld) får nesten ikke plass i det hele tatt. Dette er en menneskelig katastrofe. Og man kan spørre seg om hvor mye lenger verden hadde kommet siden Morgenbladets rasehygieniske betraktninger fra Martinique. De svarte innbyggerne i New Orleans ble fremstilt som passive ofre (eller plyndrende kriminelle), mens soldatene (i hovedsak hvite) fikk være aktive subjekter.

Endetiden kommer tilbake

Moderne teknologi som værsatellitter gjør at vi lettere kan se for oss jordkloden som et værsystem der alt henger sammen med alt. På slike satellittbilder er orkaner lette å se, og det har nok vært medvirkende i å gi orkanene en spesiell posisjon ikke bare som bevis på, men også som ikon for, klimaendringene. Et godt eksempel er orkanen på plakaten til Al Gores film An Inconvenient Truth.

Det er nettopp i klimadebatten Kverndokk gjenfinner den eskatologiske tankegangen – endetidstankegangen – fra begynnelsen av 1700-tallet. Fremtiden er ikke lenger åpen. Det som ble lest som jærtegn av Christian Henrik Biering og norsk-danske aviser på 1750-tallet, blir også nå lest som tegn på Jordens undergang. Riktignok verken av guddommelige eller naturlige, men av menneskelige, årsaker.

Geologene snakker jo om at vi for tiden er inne i antropocen – den menneskelige tidsalder. Eksempelrasjonaliteten fra 1750 er kommet tilbake i 2005. Fenomener i naturen fremheves som eksempler på en større bevegelse. Selv om det er naturen og ikke Gud som straffer oss, gjør dette apokalyptiske tolkningsskjemaet det lettere for de som ønsker å sette naturkatastrofene inn i en faktisk bibelsk endetidstolkningsramme. Et eksempel er når Carola Häggkvist sier at jordskjelvet i Haiti ikke får henne til å betvile sin tro: «Det står också i bibeln att det här ska ske i sluttiden.»

Dermed møtes den verdslige og den middelalderske kristne forståelseshorisonten i klimadebatten. Vi lever en endetid som allerede har begynt.

Så kan man jo spørre seg: Gjør det noe da? Vi har jo bidratt til klimaendringer som fører til mer og mer ekstremvær og dermed flere og flere naturkatastrofer. Det er jo viktig å påpeke dette. Problemet er at tidsforståelsen spiller inn på hvilke muligheter som oppfattes som åpne for oss. Hvis vi allerede lever i en påbegynt katastrofal fremtid, så er det ikke noe vi kan gjøre med den.

Forestillingen om naturen som en straffende guddom, som vi ikke kan motsette oss, kan føre til handlingslammelse. Dersom vi legger både det moralske ansvaret for ødeleggelsene og det moralske ansvaret for handling hos mennesket, derimot, så kan det være vi får gjort noe med apokalypsen.

Fra religionskrigens vestfront

Fri tanke-journalist Even Gran har skrevet et engasjerende, opplysende og til dels rystende reisebrev fra sekularismens Amerika.

Hans Olav Arnesen

Even Gran har tilbrakt et år i USA. Resultatet av oppholdet er boken One Nation – UNDER GOD! I boken har han fulgt det man kanskje kan kalle den sekulære bevegelsen, en broket samling av ateister, livssynshumanister, skeptikere og fritenkere.

Gran er til daglig journalist i Fri tanke, og gjør god nytte av sin journalistiske kompetanse. Boken minner i det hele tatt om en lang dybdeartikkel. Gran blander korte, historiske redegjørelser med statistikk, intervjuer med akademikere og aktivister, og ikke minst samtaler med dem som befinner seg ved frontlinjen i kampen mellom de sekulære, og dem som mener at også det offentlige USA bør reflektere at landet er kristent. Avsnittene er mange og korte, og markert med blank linje fremfor linjeinnrykk, som i nettartikler.

YouTube-referansene er også en gledelig detalj. De gjør det faktisk mulig å se enkelte av begivenhetene han skildrer med egne øyne.

Religionskrig i rettssalene

One Nation – UNDER GOD! gir et engasjerende og interessant innblikk i kampen for å bevare USAs grunnlovsfestede skille mellom stat og kirke. Det er i stor grad rettsalene som utgjør slagmarken i denne striden, og den sekulære bevegelsen har gått på flere nederlag her, men har også kunnet feire viktige (om enn begrensede) seire.

Even Gran:
One Nation – under God! (2016)

To viktige symbolsaker har vært særlig sentrale for den sekulære bevegelsen. En av dem er troskapsløftet, som brukes i en lang rekke offentlige sammenhenger, og som fremføres av amerikanske skoleelever hver dag.

I dens opprinnelige utgave sverget man kun troskap til flagget og republikken, men i midten av det tjuende århundret ble ordene «Under God» føyet til. Det er dette tillegget den sekulære bevegelsen vil til livs. Det har de ikke lykkes med, men de har klart å kjempe frem retten til ikke å avsi under Gud-delen av troskapsløftet, noe som er en ikke ubetydelig seier.

Også det nasjonale mottoet «In God we trust», som blant annet preger mynter og pengesedler, har amerikanske ateister og livssynshumanister forsøkt å få erklært grunnlovsstridig, men uten hell. Domstolene har kommet frem til at det dreier seg om en slags patriotisk formel, snarere enn noen troserklæring. Langt større suksess har den sekulære bevegelsen hatt med å sette en stopper for alt som smaker av forkynnelse i skolesammenheng.

Det interessante ved både tillegget til troskapserklæringen og det nasjonale mottoet er at de er av såpass ny dato. In God we trust-mottoet ble offisielt innført så sent som i 1957, selv om det hadde vært i bruk lenge før den tid. Likeledes ble tillegget i troskapserklæringen innført først i 1954.

Den gradvise utviskingen av skillet mellom religion og stat, som nasjonens grunnleggere var så opptatt av, er altså noe som har tiltatt i nyere tid og fortsatt pågår. Gran setter av plass til å gjennomgå revolusjonsheltenes tro, og den var lunken, til tross for at mange på den kristne høyresiden ofte tar dem til inntekt for sin sak.

Målt opp mot dagens situasjon tegner dette et bilde av et USA som har utviklet seg i motsatt retning av det stadig mindre religiøse Europa. Dette til tross for at Den amerikanske grunnloven, som Gran skriver, lenge har vært blant verdens mest sekulære forfatninger. Eller kanskje på grunn av det, slik enkelte religionssosiologer mener. Gran nevner ikke denne teorien, men dersom den stemmer er det nettopp takket være det klare skillet mellom stat og kirke, som har ført til intens konkurranse på et fritt og uregulert religiøst marked, som gjør troslivet i USA så levende.

Gitt at teorien kan overføres til europeiske forhold, bør det være et tankekors for norske humanister som ønsker å fjerne Den norske kirkes privilegier. Kanskje er det nettopp disse særfordelene som gjør at nordmenn har et såpass lunkent og tilbakelent forhold til kirken som et slags velferdsgode de kan ta for gitt? Prisen for å få gjennomslag for sine likebehandlingsprinsipper kan i så fall bli et mer religiøst samfunn, noe som neppe er ønskelig sett med de fleste livssynshumanisters øyne.

Ateistisk ønsketenkning?

Even Gran er imidlertid av den oppfatning at religiøsiteten er på tilbakegang også i USA. Riktignok er landet fremdeles adskillig mer religiøst enn Europa, men det går raskt i «riktig» retning. Denne konklusjonen, og analysen bak den, er bokens svakeste punkt. Det er en grunn til at sekulariseringsparadigmet står svakere i dag enn på svært lang tid. Signalene er langt mer tvetydige enn Gran gir inntrykk av. Kanskje har noe av de amerikanske ateistene og livssynshumanistenes ønsketenkning smittet over på ham?

Gran holder seg nesten konsekvent til det mindretallet av forskere som skråsikkert holder fast på sekulariseringsparadigmet. Da kunne han, for balansens skyld, i det minste gjort leserne oppmerksom på at det finnes forskere som har kommet til helt motsatte slutninger. Slik som Rodney Stark, som mener at USA tvert imot opplever en religiøs oppvåkning, og underbygger dette med store mengder empiri. Eller Eric Kaufmann, som peker på at demografiske fremskrivninger tyder på at USA ikke bare vil være vel så religiøst i fremtiden, men at religionen vil være av den mer konservative, endog fundamentalistiske, sorten.

Selv om man kan diskutere hvorvidt andelen religiøse i samfunnet minsker eller ikke, avhengig av hvilken statistikk man velger å benytte seg av, og hvordan man tolker den, kan man ikke komme bort fra at det er en utvetydig bevegelse i det kirkelige landskapet. De liberale kirkesamfunnene krymper, til dels raskt, mens de mer konservative styrker seg på deres bekostning. Mange av de utfordringene de amerikanske sekulære i dag står ovenfor, og som Gran beskriver i boken, kan trolig tolkes som symptomer på denne utviklingen.

Selv om Gran og hans amerikanske intervjuobjekter ikke deler Kaufmanns pessimisme angående de lave fødselstallene blant ikke-troende og liberale religiøse, deler de hans bekymring for hva økt kristenfundamentalistisk innflytelse kan medføre av vitenskapsskepsis. Eller, for å si det litt brutalt: fordumming. Det er gode grunner til å være bekymret for at kreasjonisme, bibelske dateringer av Jorden og klimafornektelse brer om seg.

Det samme kan sies om kriminaliteten, som Gran lar den amerikanske livssynshumanisten David Niose koble opp mot religiøsitet. Drapstallene er ganske riktig høyere i USA enn i andre vestlige land, slik Niose påpeker, men det er også den eneste kriminalitetsstatistikken USA utmerker seg negativt på sammenlignet med eksempelvis Sverige, som ofte blir trukket frem som et av verdens minst religiøse land. Blant annet har man tre og en halv gang så stor sjanse for å bli overfalt i Sverige som i USA. Skal man da på tilsvarende vis knytte dette opp mot mangelen på gudstro? Sannsynligvis er det en rekke andre faktorer enn gudløshet som forklarer den sørgelige kriminalitetsstatistikken i vårt naboland, på samme måte som blant annet en særegen æreskultur, fattigdom og dype, historiske raseskiller trolig er bedre forklaringer enn kristentro på hvorfor sørstatene befinner seg nokså stabilt i den gale enden av kriminalitetsskalaen i USA.

Rystende fortellinger

På bokens omslag kan vi lese: «Ja, selvsagt er det personlig.» Det kunne vært en måte å informere leserne om en livssynshumanistisk bias (Gran jobber tross alt i Human-Etisk Forbund) på, men når man vel har lest boken virker det mer sannsynlig at han viser til de rystende fortellingene om dem som står mot sammensausingen av religion og det offentlige i amerikanske småbyer. Etter å ha lest disse beretningene vil deres kamp trolig føles personlig for noen hver.

Det er ikke lett å være ateist eller livssynshumanist i USA. Man tilhører en liten minoritet som setter sterke følelser i sving hos det religiøse flertallet. Man trenger ikke være tallrike for å oppleves som truende, og blir man først tilskrevet rollen som løsemiddelet som truer samfunnslimet, kan det få meget ubehagelige følger. Sterkest inntrykk gjør derfor intervjuene med de menn og kvinner på grasrotplan som ofte har betalt en høy pris for å stå fast på sine prinsipper. Det er også her Grans erfaring som en av Norges fremste livssynsjournalister virkelig kommer til sin rett.

Gran forteller flere sjokkerende historier om hvordan kampen for de sekulære prinsippene oppleves for dem som befinner seg ved «fronten». Ofte dreier det seg om svært unge mennesker, og ofte starter det med bagateller som siden eskalerer til rettsaker og ender opp med å bli nasjonale mediebegivenheter. Som regel er prosessen smertefull, traumatisk og endog farefull.

Gran sløser ikke med adjektivene, og gjør ingen språklige grep for å forsterke inntrykket disse uhyggelige fortellingene gjør på leserne. Det er effektivt. Den avmålte, deskriptive tilnærmingen hans er adskillig mer virkningsfull enn et eventuelt forsøk på å påvirke lesernes reaksjoner ved å skrive inn sine egne tanker og følelser ville vært.

Jessica Ahlquist var kun femten år gammel da hun reagerte på en bønn som ble festet til veggen på fellesauditoriet på skolen hennes. Det var ikke Jessica som først sendte inn en protest mot skolebønnen, men en kvinne som var redd for at hennes jødiske svigermor skulle føle seg krenket av den. Jessica ønsket likevel å utrykke sin støtte til protesten. Det falt ikke i god jord, men virkelig ille ble det likevel da hun begrunnet protesten sin med at hun var ateist.

Ahlquist ble stemplet som en heks, fikk høre at ateisme var like ille som satanisme, og femtenåringen opplevde at voksne mennesker omtalte henne som ond. Til sist endte striden i domstolen, hvor Jessica fikk uforbeholdent medhold. Det var imidlertid bare begynnelsen på hennes prøvelser. Så begynte ryktespredningen, mobbingen og utfrysingen. Deretter drapstrusler. Fra lærerne var det ingen hjelp å få. Tvert imot.

På et av klassens morgenmøter, hvor troskapseden avlegges, snudde alle de andre elevene seg mot henne og skrek: «UNDER GOD!». Derav tittelen på boken, sannsynligvis. Det var ingen reaksjon fra læreren. Ahlquist sluttet på skolen og avla eksamen som privatist.

Ahlquist er ikke alene om slike grufulle erfaringer. Marcus Smith (et pseudonym) reagerte på at datteren hans ble tvunget til å delta på vekkelsesmøter i skolens regi. Saken ble avgjort i domstolen, i hans favør. Så begynte trakasseringen. Familiens hunder ble trolig forgiftet, og en av dem døde. Politiet tok side mot familien, og mente at de fortjente straff. Attpåtil ble de kastet ut av hjemmet av huseieren, som ikke ville ha ateister som leieboere. Til sist måtte hele familien flykte i frykt for liv og helse.

At autoritetspersoner som lærere og politi slutter seg til lynsjemobben, er selvfølgelig ille. Enda verre var det for Damon Fowler, som protesterte mot en bønn som skulle avsies ved skolens avgangsseremoni. I tillegg til den sedvanlige hetsen og drapstruslene opplevde han at hans egne foreldre hadde pakket alle tingene hans sammen i esker og plassert dem utenfor hjemmet hans. Der var han ikke lenger velkommen.

Ting å ta med seg

I boken kan man imidlertid få inntrykk av at amerikanske ateister og livssynshumanister nærmest er alene om å ønske at landets sekulære tradisjoner opprettholdes. Slik er det heldigvis ikke, for i så fall ville det sett mørkt ut for sekularismen i USA. Selv Steve Bruce, religionssosiologen som Gran henviser til ved flere anledninger, og som er overbevist om at fremtiden tilhører de ikke-troende, peker på at den kristne høyresiden i USA butter mot den amerikanske motviljen mot «teokrati», en motvilje som deles av mange kristne – også av den konservative sorten. Det er jo en vesentlig forskjell på å være tilhenger av et sekulært samfunn, å ønske å bevare et klart og tydelig skille mellom stat og kirke, og det å ønske seg et mindre religiøst samfunn, en sekularisering av sinnene.

Dette poenget kommer likevel indirekte frem i den delen av boken som omhandler ofrene for sekularitetsstriden. Jessica Ahlquist opplevde nettopp støtte til sin sak fra en prest og en rabbiner, mens en konservativ, religiøs dommer til sist avgjorde rettsaken til hennes, eller kanskje snarere grunnlovens, fordel.

Disse fortellingene gjør inntrykk. Det er de som gjør dette til en viktig bok, og det er spesielt to typer nordmenn som har godt av å lese den.

Den første gruppen er dem som avfeier flere av de mest profilerte amerikanske ateistene fordi tonen deres er så krass og argumentasjonen så bastant, unyansert og overforenklende. Når man leser om erfaringene til eksempelvis Jessica Ahlquist, blir den «militante» amerikanske ateismen langt mer begripelig.

Den andre gruppen som vil ha godt av å lese Grans bok, er nordmenn som tror at de uten videre kan importere amerikanske ateisters taktikker og argumenter, preget av aggressivitet og sågar spydighet hit til lands.

Kanskje vil det til og med få dem til å reflektere litt over hvem de har mest til felles med: Jessica Ahlquist, eller den kristne lynsjemobben som hetset henne?

Snåsapropaganda

Margreth Olins film om «Snåsamannen» Joralf Gjerstad fyller kinosalene. Ronnie Johanson, en av få som har gått Snåsamannens påstander nærmere etter i sømmene, har sett den.

Ronnie Johanson

En onsdag i januar stod jeg i sprengkulden utenfor Colosseum kino i Oslo og delte ut løpesedler, sammen med folk fra Religionskritisk Forlag. Filmen Mannen fra Snåsa skulle ha festpremiere, og mannen selv, Joralf Gjerstad, hadde nettopp gjort sin entre på rød løper. Vårt budskap var:

Det er ikke sant at Snåsamannen

har helbredet titusener

aldri tok betaling

er klarsynt

Dette lar seg selvsagt ikke dokumentere på en løpeseddel, så denne endte med å vise til min bok Snåsamannen – Helbredelsene, spådommene, løgnene.

Mannen fra Snåsa (2016). Regi: Margreth Olin

For meg tok aksjonen en overraskende vending da filmens regissør, Margreth Olin, kom ut i bare kjolen og inviterte meg inn i varmen. Jeg hadde selvsagt tenkt å se filmen, men ikke den dagen. Nå bød det seg en sjanse med det samme.

Sier så filmen oss noe om Snåsamannen som vi ikke visste fra før? Egentlig ikke. Den består i hovedsak av ti pasienters møte med ham. Hele åtte av de ti pasientene sier at de blir bedre. Allerede her er det grunn til skepsis. Det var nemlig i alt 22 personer Olin fikk Gjerstad til å behandle foran kameraet. Hvor mange av de tolv andre ble bedre? Og hvor mange av de 22 ble helt friske – altså helbredet? Det får vi ikke vite, selv om alle blir intervjuet en stund etterpå og åtte fortsatt føler seg bedre.

Tvilsomme evner

Jeg mener fortsatt å ha solid dekning for påstanden om at mannen ikke har helbredet titusener. Et antall på «femti tusen» blir stadig nevnt. Det var biografen Ingar Sletten Kolloen som lanserte dette tallet som et overslag over hvor mange pasienter han har hatt (Snåsamannen – Kraften som helbreder 2009 s. 9: «mer enn 50 000»). Boken avsluttes så med påstanden «Joralfs kraft har hjulpet 50 000» – uten at forfatteren har gjort noe for å sannsynliggjøre at nesten alle pasientene er blitt hjulpet; langt mindre at de er blitt helbredet.

Det kan imidlertid godt være at mange er blitt bedre, og at en del av disse er blitt helt bra. De fleste lidelser går over av seg selv, men gjett hvem som får æren dersom man gikk til en healer da man hadde det som verst. Jeg har aldri benektet at en karismatiker som Snåsamannen kan ha evne til å helbrede ved å utløse kroppens selvhelbredende evner (såkalt placeboeffekt som skyldes positiv forventning), men av femti tusen pasienter kan han umulig ha helbredet de fleste.

Når Gjerstad selv skal dokumentere helbredelser, viser han ofte til brev fra fornøyde pasienter. I den første selvbiografien fra 2004 har han et kapittel kalt «Utvalgte brev». Det innledes med et brev fra en som «vart fri sjukdomen».

«Jeg har fått et titall brev med omtrent samme innhold» kommenterer Gjerstad, og gjengir deretter åtte av dem. Et «titall». Ikke tusener, til tross for at medieomtalen har gitt inntrykk av at han har mottatt tusener av takkebrev fra fornøyde pasienter. Denne fremstillingen må bero på en misforståelse. Men Gjerstad har selv lagt opp til den. Mot slutten av selvbiografien fra 2010 heter det: «Jeg føler at jeg har vært en god tjener for de syke og svake i samfunnet. Fra hvert fylke og hver by og bygd i Norge, og også fra utlandet, har de skrevet til meg. Over en periode på seks år har jeg brent tusenvis av brev. De siste, ca. 9000 brev, ble brent i mai 2009» (Den gode kraften s. 157).

Det er grunn til å anta at de aller fleste brevskriverne ikke var folk Gjerstad hadde behandlet, men syke som ønsket hjelp etter å ha sett ham på TV. Allerede den første biografen hans, Arvid Erlandsen, skrev at Gjerstad hadde mottatt tusenvis av brev og telefonsamtaler etter et program i 1993.

Heller ikke biografene har mange brev å vise til. Da Sletten Kolloen begynte arbeidet med boken sin, fortalte Gjerstad ham at han brente brevene han fikk et par ganger i året, og at for øyeblikket hadde han liggende mer enn syv tusen brev som skulle brennes. «Men du tar selvsagt vare på alle brevene fra pasienter som takker deg, som jeg trenger for å sjekke historiene deres» sa Kolloen ivrig. «De går stort sett på bålet, de også» var svaret (s. 22). Man skulle allikevel tro at blant over 7000 eksisterende brev ville det være et rikt materiale å øse av. Hvor mange var takkebrev fra fornøyde pasienter? Det får vi aldri vite. Kolloen siterer ingen slike brev, og må skrive bak i boken at «Viktigste kilde er Joralf Gjerstad selv».

Så hvor mange fornøyde pasienter kan han egentlig vise til? I selvbiografien fra 2006 skriver han bare at «flere ble friske etter at jeg hadde behandlet dem» (Å stå i lyset s. 25). I betraktning av at han skal ha hatt mer enn 50.000 pasienter, er det at «flere» ble friske, godt i underkant av hva man kan forvente. Hvor mange ville blitt friske uansett, og hvor mange fikk legebehandling samtidig? Blant titusener av syke vil det til og med ikke være usannsynlig å finne såkalt spontan remisjon (bedring i strid med alle odds) hos enkelte som er oppgitt av legene.

Helbredelse mot honorar

Så langt helbredelsene. Hva så med de to andre påstandene våre? Det som har gjort Snåsamannen kjent som Norges snilleste menneske, er først og fremst at han aldri skal ha tatt betaling. Dette blir ikke nevnt i filmen, heller ikke hans påståtte synskhet.

Det er ikke noe galt i å ta betaling, men det er galt å lyve om det og straffbart å ikke oppgi det på selvangivelsen. Snåsamannen begynte å ta imot pasienter alt på førtitallet. Den ene tjeneste er den andre verd, og til å begynne med hadde folk gjerne med naturalia, slikt som mat fra jakt, fiske og gårdsdrift. Etter hvert ble det vanlig å betale, har en venn av ham fortalt meg. Jeg har selv snakket med flere som har lagt igjen penger i en skål som stod fremme til det bruk. Andre ga penger til kona hans, etter hva jeg har fått opplyst. På sytti- og åttitallet skal en hundrelapp ha vært vanlig takst.

Men så, uvisst når og hvorfor, ble det helt slutt på betalingen. I 1997 sa han nemlig i et avisintervju at «jeg tar ikke penger for det». Dette intervjuet med Helgeland Arbeiderblad bruker biografen Arvid Erlandsen et helt kapittel på å gjengi (Varmt hjerte og varme hender, 2000 s. 93-98). Men det er påfallende at ordene om at han ikke tar betalt, har Erlandsen strøket. Han hadde vært en god venn av Gjerstad siden syttitallet, og visste nok godt at det hadde ikke alltid vært gratis.

Senere ble det til at han aldri hadde tatt betalt; dette uttalte han til VG Helg i 2006. Så, i 2009, kom boken som gjorde Snåsamannen til et nasjonalt ikon: Ingar Sletten Kolloens Snåsamannen – Kraften som helbreder. I forordet skriver den nye biografen: «I en bransje som alltid har handlet mye om lettjente penger, skal Gjerstad også skille seg ut ved at han ikke tar betaling». Legg merke til det ørlille forbeholdet; han tør ikke påstå at det er slik. Men det tør Snåsamannen. I 2012 sa jeg til Trønder-Avisa at jeg hadde snakket med folk som hadde gitt penger når de oppsøkte ham, og han svarte: «Dette er bare tull (…) Jeg har aldri tatt imot ei krone.»

Det som kan stemme, er at mannen har aldri selv bedt om betaling. I Namdalen fortelles det en historie om en biltur til Snåsa for en del år siden. Det var vanlig å fylle bilen med folk som trengte hjelp. Underveis hadde de snakket om hvor mye man burde betale. Den første av dem som kom inn, spurte Snåsamannen hvor mye han skulle ha. Hva svarer så mannen på det? «Det snakket dere jo om i bilen» sa han. Dermed oppnådde han tre ting samtidig: Han sa ikke nei takk til penger, men unngikk selv å be om det. Og han ga inntrykk av at han er så synsk at han visste hva de hadde snakket om. Men han kunne nokså trygt anta at spørsmålet var kommet opp i løpet av en lang kjøretur, til en mann de visste gjerne tok betalt men uten å ha faste satser.

Dette bekreftes av en annen healer, Bergit Loen Hatlenes. I boken Bergit – Helbredende hender forteller hun om et besøk hos kollegaen: «Jeg synes det er tullete når det bestandig fremheves at han sjelden tar seg betalt. Selv opplevde jeg ikke akkurat protester. Riktignok svarer han ikke når man spør hvor mye han skal ha, men isteden gir han folk et spesielt blikk».

Den påståtte synskheten er behandlet grundig i begge bøkene mine om mannen. La meg her bare påpeke at flere av historiene hans er blitt bedre for hver gang han forteller dem. Denne beskjedne og ydmyke mannen har nemlig skrevet fem bøker om seg selv, samt at han har hatt et nært samarbeid med to biografer. Tilsammen syv bøker på femten år – kanskje snakker vi her om verdensrekord? Det dreier seg nemlig ikke om memoarer i flere bind, men den samme livshistorien som gjentas gang på gang.

Uetiske «helbredelser»?

Vi må tilbake til filmen. Flere av behandlingssekvensene som vises, er ikke uproblematiske. Aftenpostens anmelder har kritisert seansen der en kvinne som får store smerter under behandlingen, overtales av Olin til å gå inn igjen. I en annen scene får en pasient med komplisert diagnose høre at han tar «for mye medisin». Hvordan tør Gjerstad uttale seg om det?

Behandling av alvorlige sykdommer skal foregå «i samarbeid eller samforståelse med pasientens lege» (Lov om alternativ behandling av sykdom mv. § 7). Flere av pasientene har utvilsomt lidelser som må kalles alvorlige. De sendes inn til Gjerstad uten at han vet noe om dem på forhånd (noe som står skrevet på lerretet i klartekst), og han spør aldri om legen er har godkjent at han prøver å behandle. Etter loven har han riktignok lov å prøve å lindre symptomene, men at det bare er det som skal skje, sies det intet om. For det var det neppe; healeren fra Snåsa kjenner ikke sin begrensning.

Et eklatant uttrykk for det så vi i Dagbladet 23. juni 2012, der han uttalte at «Jeg helbredet en som kom hit i går. Han hadde kreft.» (Kanskje ble han feilsitert, men det kom aldri noe dementi.) Man må dessuten spørre seg om Olin egentlig satte seg inn i lovverket før hun sendte healeren pasienter.

Det er vanskelig ikke å like den koselige gubben vi møter i Mannen fra Snåsa, og umulig ikke å bli beveget av hvordan noen av pasientene reagerer. En elleveårig jente rørte meg til tårer, da låsningene i rygg- og nakkevirvlene hennes forsvant som dugg for solen. Denne scenen er filmens desiderte høydepunkt; jentas lettelse er ubeskrivelig.

Mannen fra Snåsa er på sine premisser blitt en god film. Men premissene er problematiske på flere punkter enn alt nevnt. Olin har ikke ønsket å stille kritiske spørsmål, hun har ønsket å være «flue på veggen» når Snåsamannen tar imot pasienter. Regissøren har ingen distanse til stoffet, og har senere uttalt at «Joralf er det ærligste menneske jeg har truffet» (TV2s program «Underhuset» 23.1). Filmens arbeidstittel var «God»; bare det. I likhet med biografen Sletten Kolloen som gjorde ham til et nasjonalt ikon, har Olin falt pladask for mannens karisma. Og er det noe filmen gir oss mer innsikt i, er det nettopp denne siden ved ham. Mannen utstråler en enorm autoritet og trygghet. Pasientene suggereres til å føle varme fra hendene hans. Har de nytte av det, er det utmerket.

Men filmen om dette kan knapt kalles dokumentarfilm; det lyder for objektivt. Mannen fra Snåsa er ren propaganda, og meget effektiv sådan. Noe som nører opp under overtro og irrasjonalitet. Filmen gir ikke engang en forsøksvis forklaring på hva som skjer. Det bare fremstår som helt uforklarlig, hvilket det ikke er. Dermed befestes inntrykket mange har fra før, av at mannen har overnaturlige evner. Mens Olin vokter seg vel for å antyde noe slikt. Selv Gud er helt fraværende i filmen, selv om Gjerstad ellers stadig har understreket at det er Gud som hjelper ham. I likhet med Sletten Kolloen er hun klar over at hallelujastemning og vekkelsesbudskap ikke ville slått an blant anmelderne.

«Gå og se filmen, og så kan vi snakke sammen» var Margreth Olins budskap til meg da hun ga meg billett. Nå har jeg har sett den, men den fikk meg ikke til å endre oppfatning av hovedpersonen. Selv har jeg flere ganger tatt dette ærlige mennesket i bløff. Derfor håper jeg Olin vil lese min bok. Så kan vi snakke sammen.