Farvel tradisjonelle medier, hallo propaganda

Fra 02/15.

Du er ganske naiv om du tror at det du leser i avisen eller ser på TV er virkeligheten. Det du får på papiret eller skjermen er nok snarere et bilde av virkeligheten formet av journalister, annonseavdelinger og medieeiere med sine politiske skylapper og ønske om klikk og inntekter.

Didrik Søderlind.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Så nei, mediene er ikke nødvendigvis pålitelige. Men det finnes grader av pålitelighet.

Derfor er du enda mer naiv om du innbiller deg at alle informasjonskilder er like gode. Joda, tabloidenes morderflått, NRKs romkvinnesak og nettmedienes klikkhoreri gjør at vi mediebrukere fort blir kyniske. Og vil vi pynte på kynismen vår kan vi alltids påkalle postmodernismens dekonstruksjon av de store sannheter. Slik kan vi føle oss kloke og kritiske.

Denne kynismen er en farlig fristelse å falle for. For samtidig som vi mister tilliten til mediene, smuldrer de store informasjonskanalene opp. Dagsavisene får stadig mindre ressurser til å drive skikkelig journalistikk, og stadig færre unge mennesker ser på TV.

Til sammen skaper desillusjonerte mediebrukere og svekkede medier et tomrom. I dette nummeret setter Humanist søkelyset på noen av de som forsøker å fylle dette tomrommet.

Maren Sæbø skriver om hvordan TV-kanalen Visjon Norge lar Hanne Nabintu Herland bekrefte verdensbildet til de mest reaksjonære kristne miljøene. John Færseth skriver om hvordan russiske myndigheter bombarderer oss med propaganda forkledd som journalistikk. Mens Øystein Sørensen har sett på hvordan den Islamske Staten bruker moderne medier for å få unge mennesker på kroken.

Slik ser de ut, noen av de nye mediene som kjemper om vår oppmerksomhet og tillit i det vakuumet de gamle informasjonskanalene etterlot seg.

De gamle mediene var ikke perfekte. Men for å stjele en formulering fra Leonard Cohen: Vi kommer ikke til å like det som kommer etter NRK.

I dette nummeret:

Ida Therese Johanesen:

Drømmen om et “rent” India – Hindunasjonalismens gjennombrudd.

Maren Sæbø:

Med palestinere som statister – Om Hanne Nabintu Herlands TV-serie Jerusalem.

Øyvind Strømmen:

Radikalerne ser mot aust – Korleis Russland vart eit antiglobalistisk fyrtårn.

John Færseth:

Putin-TV – Russlands postmoderne propagandaoffensiv.

Øystein Sørensen:

Apokalypsen som nettmagasin – Et essay om IS’ tidsskrift.

Aktuelle bøker:

“Gud er ikkje død” – Dan-Raoul Husebø Miranda om Terry Eagletons Culture and the Death of God.

Reisen til det gåtefulle folket – Didrik Søderlind om Magnus Bärtås og Fredrik Ekmans Yezidier: En resessä.

Drømmen om et «rent» India

Fra 02/15.

Hindunasjonalistene drømmer om et India for hinduer, uten påvirkning fra «fremmede» religioner. Med statsminister Narendra Modi har disse nasjonalistene fått makten i India.

Ida Therese Johannesen.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Den 15. april i år var det stormende jubel og vill applaus på Ricoh Coliseum, Torontos ishockeyarena. Begeistringen skyldtes ikke at Toronto Marlies hadde vunnet National Hockey League, ei heller at Lady Gaga eller Metallica gjestet byen. I stedet var Toronto vitne til fenomenet kanadiske medier døpte «Modi-mania».

Den jublende folkemengden bestod av kanadiere med indisk bakgrunn, og superstjernen var Indias statsminister Narendra Modi. For inntil få år siden ville dette arrangementet vært en umulighet, da hovedpersonen selv var nektet innreisevisum til en rekke land – deriblant Canada.

Demonstrantene lenger borti gata hadde helst sett at det hadde forblitt slik. «This man can not be trusted» var budskapet som ble gjentatt mens de demonstrerte mot de bilaterale samtalene mellom deres to regjeringsoverhoder. De fleste demonstrantene tilhørte religiøse grupper som er minoriteter i India, stort sett sikher og muslimer. De fryktet for situasjonen til sine indiske trosfeller. Narendra Modi tilhører nemlig et hindunasjonalistisk politisk parti, Bharatiya Janata Party (BJP), og hindunasjonalister har en stygg historie når det kommer til religiøse minoriteter.

En mann av folket

Blant fansen, både i India og i den indiske diasporaen, er Narendra Modi overmåte populær. På Ricoh Coliseum var tilhengerne iført t-skjorter med Modi-motiv, og han er den politikeren i verden med nest flest «likes» på Facebook, kun forbigått av Barack Obama. Modi er en «self-made man», sønn av en fattig teselger som gjennom dyktighet og hardt arbeid har steget i de politiske gradene og endt opp som statsminister for 1.2 milliarder mennesker. Som en mann av folket er han en kontrast til det bemidlede lederskapet i Kongress-partiet, partiet som stort sett har sittet ved makten siden Indias uavhengighet i 1947.

Modis politiske hovedbudskap er løfter om sterk økonomisk vekst, noe som klinger godt i indiske ører. Og mange har tro på ham. Modi kan vise til konkrete resultater fra sin periode som guvernør for den vest-indiske delstaten Gujarat, som under hans ledelse fra 2001 til 2014 gjennomgikk noe av den sterkeste økonomiske veksten India har sett på en stund. Modi mener å kunne overføre og implementere denne Gujarat-modellen over hele landet.

Det var økonomi som var temaet også under det tre dager lange oppholdet i Canada, og statsbesøket bar frukter i form av en bejublet avtale om uran-eksport fra Canada til India. Demonstrantene forsøkte imidlertid å rette oppmerksomheten mot en annen del av arven fra Modis Gujarat-guvernørskap.

For demonstrantene utenfor Ricoh Coliseum ble Modis økonomiske løfter overskygget av hans og BJPs historie. Tidlig i Modis guvernørskap, i februar 2002, brøt det ut vold mellom ulike religiøse grupper i Gujarat, og Modi anklages for sin håndtering av volden. Noen mener sågar han var involvert.

Det hele ble utløst av en togbrann som resulterte i 59 hinduiske pilegrimers død. Åstedet for brannen var byen Godhra, som med sine 40 prosent muslimer er et unntak i en delstat som ellers består av 90 prosent hinduer.

En del hinduer anklaget muslimene for mordbrann, og de neste ukene herjet hevnlystne hinduiske pøbler muslimske nabolag. Ikledd khakishorts og safran-oransje skjerf, klesdrakten som forbindes med hindunasjonalisme, angrep de, drepte og voldtok muslimer. I tillegg ble muslimske forretninger og restauranter plyndret, muslimske hjem og eiendommer ramponert, moskeer og muslimske gravsteder ødelagt. Flere tusen muslimer antas å ha blitt drept, mange ble brent til døde eller hakket i hjel.

Modi og hans hindunasjonalistiske delstatsregjering ble anklaget både for å ha ansporet volden og for ikke å forsøke å stanse den når den først var i gang, men i stedet oppfordre og medvirke til at den kunne fortsette.

I indisk presse ble det rask antydet at volden fra begynnelsen må ha vært planlagt fra statshold, og historikeren Gyanedra Pandry har kalt hendelsene for statsterrorisme. Hindu-mobben opererte nemlig med valglister som viste dem hvor de muslimske hjemmene befant seg. Siden slike papirer er unntatt offentligheten betyr det at mobben må ha fått dem fra styresmaktene. Statens innblanding har ikke blitt bevist, men statsviteren Paul R. Brass konkluderer med at volden i hvert fall var metodisk gjennomført, tydelig anti-muslimsk og særdeles godt koordinert.

Den første dagen under opptøyene ble det heller ikke foretatt en eneste arrestasjon, selv om mange tusen hinduer var godt i gang med plyndringen. Videre fant mange av de ulovlige aktivitetene sted like ved politistasjoner; betjentene kan ikke ha unngått å legge merke til hva som foregikk. Slike anklager resulterte i at Modi ble nektet visum til blant annet USA og Canada, og at Storbritannia igangsatte en diplomatisk boikott som skulle vare i ti år.

Flere granskingskommisjoner ble nedsatt for å etterforske Gujarat-volden, både av delstatsstyret og fra den indiske staten, men troverdigheten svekkes av beskyldninger om at kommisjonene er inhabile. Tre ganger har Modi blitt forsøkt stilt for retten, men høyesterett har alltid avvist saken grunnet mangel på bevis.

Frykten for minoritetenes situasjon under et hindunasjonalistisk styre skyldes ikke bare volden i Gujarat. Hindunasjonalister har en lang historie med vold og krenkelse av minoriteter.

Indisk blod og jord

Begrepet «hindunasjonalisme» brukes om de bevegelser og organisasjoner som fremmer indisk nasjonalisme med utgangspunkt i hinduisk religiøs og kulturell arv. Hindunasjonalister mener at religion skal ligge til grunn for politikken, og at det ble begått en feil da India endte opp med en sekulær grunnlov i 1947 og slik ble kjent som «verdens største demokrati».

I stedet vil hindunasjonalistene at India skal være hinduenes stat, slik Pakistan er muslimenes, og at denne hinduiske staten skal bygges på hinduenes religion og kultur.

Som så mange andre nasjonalismer oppsto hindunasjonalismen på 1800-tallet. Ikke bare var India under britisk kolonistyre, inderne fikk stadig høre at de var underlegne Vestens kultur. Derfor begynte intellektuelle indere å lete i sin egen historie etter noe som kunne bote på mindreverdighetsfølelsen. Slik fant man ideen om at indisk historie inneholdt oppskriften på et særindisk styresett, uavhengig av vestlige modeller. Denne ideen ble viktig i kampen for uavhengighet.

Uavhengighetskjemperen Gandhi omtalte seg selv ikke som hindunasjonalist, men i sin sosiale og politiske filosofi hentet han bestanddelene fra den hinduiske kulturarven, og fremmet blant annet den hinduiske oppfattelsen av guden Ramas styresett som forbilde. Likevel er det betegnende at Gandhi endte med å bli skutt av en hindunasjonalist, Nathuram Godse, som reagerte på at Gandhis nasjonalisme gjorde rom for religiøse minoriteter.

Hindunasjonalismens førende ideologi ble formulert i første halvdel av 1900-tallet. Særlig har Veer Sarvarkar (1883-1966) vært toneangivende. Sarvarkar var en politiker og forfatter som engasjerte seg i den indiske uavhengighetskampen. Han stiftet flere studentforeninger og satt tidvis fengslet grunnet sin tilknytning til den revolusjonære foreningen India House.

Sarvarkar utla sine ideer i boken Hindutva – Who is a Hindu?, som ble forfattet i fengsel og utgitt på 1920-tallet. «Hindutva» har i etterkant blitt selve betegnelsen på den hindunasjonalistiske ideologien og oversettes som «hinduhet», eller «Hinduness» på engelsk. Sarvarkar svarer på sitt spørsmål om hvem som er berettiget å kalle seg hindu ved å definere en hindu som en som ser på India som sitt «fedreland og hellige land». Hindutva sidestiller dermed en nasjonal identitet med en religiøs. En sann inder må være en hindu.

Det må imidlertid sies at Sarvarkars hindu-definisjon favner om alle religioner som har oppstått på det indiske subkontinentet. Dette betyr at i tillegg til hinduismens forskjellige former, regnes buddhisme, jainisme og sikhisme som en del av «hindu-familien». Men hvis buddhister, jainer og sikher skal kunne regnes som ekte indere blir de nødt til å akseptere at religionen deres innlemmes som én blant flere retninger i den store hinduiske fold. De kan ikke se på sine religioner som noe som står på egne ben.

Samtidig ekskluderes religioner som har oppstått andre steder i verden. Blant de som umulig kan innlemmes i hinduismen, fordi de aldri vil kunne se på India som sitt «hellige land», er muslimer og kristne.

I hindunasjonalistisk tenkning er muslimer og kristne fremmedelementer som truer den indiske nasjon. En hindunasjonalistisk tenker som særlig understreket dette var Madhav Sadashiv Golwarkar (1906-1973). Han var utdannet zoolog og biolog, men forlot universitetsjobben for en karriere i den hindunasjonalistiske organisasjonen RSS som jeg kommer tilbake til nedenfor. I 1940 overtok han som leder.

Golwarkars bok We, or our Nationhood defined (1939) var inspirert av 20- og 30-tallets tyske ideer om rase og bånd mellom blod og jord. Golwarkar så på tysk nasjonalsosialisme som et forbilde for hvordan India, eller Hindustan som han kaller landet, kunne håndtere uønskede minoriteter. Golwarkar og andre hindunasjonalistiske ledere etter ham har offentlig gitt sin støtte til Hitler, og det er heller ikke i dag uhørt å finne Hitlers Mein Kampf til salgs på indiske gatehjørner.

Den rene hindu-staten

Tross hyllestene til Hitler skiller hindunasjonalistene seg fra nazistene ved at de ikke setter rase som den viktigste markøren for nasjonal renhet. I stedet skal grunnmuren i Hindustan være hinduisme, forstått som en slags ur-indisk kulturarv. Dette innebærer et menneskesyn som antar at det er fundamentale kulturelle forskjeller på folkegrupper, og at hinduer derfor bør styres av hinduer.

I et slikt skjema blir minoriteter som muslimer og kristne ikke bare fremmedlegemer og uromomenter, men trusler. Man vil aldri kunne stole på at folk som ikke ser på India som hellig er lojale mot nasjonen. Golwarkar var sikker på at indiske kristne hadde til hensikt å gjøre India kristent, og at de samtidig hadde inngått en avtale med muslimene om å dele landet mellom seg. Hva muslimene angår, ønsket de egentlig å etablere en rekke mini-pakistaner inne i India, noe de kom til å gjøre hvis de bare fikk sjansen. Minoriteter kunne likevel få bli værende i landet, mente Golwarkar, så lenge de aksepterte å være underordnet hinduer, som annenrangs borgere uten stemmerett.

Det hindunasjonalistiske landskapet er brokete og består av en rekke organisasjoner og aktører som fremmer hindutva på ulike måter. Samlet sett omtales disse som Sangh Parivar, «foreningen av familier», der de mest innflytelsesrike er Rashtriya Swayamsevak Sangh (RSS), Vishva Hindu Parishad (VHP) og Bharatiya Janata Party (BJP).

Rashtriya Swayamsevak Sangh (RSS)er verdens største frivillige organisasjon, og har et utall lokale avdelinger som rekrutterer på grasrotnivå. RSS er en paraplyorganisasjon som arbeider for å styrke den kulturelle bevisstheten blant hinduer, selvfølgelig basert på organisasjonens oppfatning av hva hindukulturen er.

RSS ble stiftet i 1925 av K. B. Hedgewar i delstaten Maharashtra. Maharashtra er en av Indias største stater både i folketall og areal, og der byen Mumbai ligger. I dag finnes RSS over hele India, men Hedgewars maharashriske opphav er ikke uten betydning for organisasjonen. Det var i dette områdets tradisjoner og fortellinger han fant sin nasjonalistiske helt og inspirasjon: Krigerkongen Shivaji. I Maharashtra er Shivaji kjent som en hersker som beskyttet et hinduisk rike mot erobrere utenfra – først de muslimske mogulene, deretter britene. Shivaji var en dyktig hærfører, sørget for nyutvikling av våpen og militariserte samfunnet. Shivaji er forbildet for RSS’ forståelse av hinduistisk religion og kultur.

RSS har blitt kjent for sine militærlignende leirer. Her drilles ungdom i khaki-uniformer i religion og historie, og lærer om opprustning av både moralsk og mer bokstavelig art.

I RSS’ verdensbilde henger spiritualitet sammen med fysisk styrke, og individet kobles til nasjonen. En sunn kropp identifiseres med en sterk hindunasjon, og derfor trenes ungdommen i kampsport. Samtidig er RSS varsomme, siden de har blitt forbudt ved flere anledninger. I dag holder de seg stort sett unna direkte deltagelse i politikk. Men de fleste aktive hindunasjonalistiske politikere har vært gjennom RSS’ skoleringsprogrammer.

En avlegger fra RSS er Vishva Hindu Parishad (VHP), som har et mer religiøst fokus enn moderorganisasjonen. VHP jobber for å beskytte hinduismen. Særlig engasjerer de seg i kraftige symbolsaker i indisk politikk, som beskyttelse av hindutempler og hellige kyr. Som RSS er VHP imidlertid lite involvert i praktisk partipolitikk.

I stedet er det Bharatiya Janata Party (BJP), Ravendra Modis politiske parti, som er blitt hindunasjonalismens viktigste stemme i politikken. BJP satt i koalisjonsregjering fra 1998 til 2004 og styrer i dag India etter at Modi ble statsminister i 2014.

Modi førte en valgkamp der han foretrakk å kommunisere på sosiale medier. Særlig oppsiktsvekkende var hans bruk av 3D-teknologi i valgtalene, der han direktesendte seg selv som hologram til scener over hele India. Et smart grep i et land med store avstander og enda større folkemengder. Enda smartere, kanskje, siden han på denne måten slapp unna å svare på vriene spørsmål fra journalister om volden i Gujarat.

Resultatet av Modis teknologiske valgkamp ble et rent valgskred. Modis BJP sitter i dag med 272 av 543 delegater i det indiske parlamentet Lok Sabha. der de ble det første partiet med unntak av Kongresspartiet til å styre India med flertall.

Kampen om tempelet

For hindunasjonalister er det særlig den muslimske minoriteten som er fienden. Et illustrerende eksempel på hvordan den hinduistiske arven gir ammunisjon til kampen så vi i 1992, da det brøt ut opptøyer i delstaten Uttar Pradesh.

Uttar Pradesh er en del av det som kalles «kubeltet», noe som tilsvarer «bibelbeltet» i Norge, og er ikke overraskende et kjerneområde for hindunasjonalister. I byen Ayodhya, som ligger på den hellige elven Ganges’ bredder sørøst i Uttar Pradesh, stod moskeen Babri Masjid. Moskeen ble bygget på begynnelsen av 1500-tallet etter ordre fra den første muslimske herskeren over India, mogulen Babar.

Moskeen var en torn i øyet på nasjonalistiske hinduer, siden det finnes en lokal fortelling om at moskeen ble bygget over et tempel tilegnet hinduguden Rama. Ifølge eposet Ramayana, en av de mest kjente religiøse fortellingene i India, var Ayodhya Ramas fødested. Byen var dermed i seg selv hellig, noe som igjen gjorde det angivelige tempelet enda mer hellig og moskeen til en enda større vederstyggelighet. Dette førte til at det siden 1940-tallet har vært stadige krav om at moskeen bør rives og tempelet gjenoppbygges. Disse kravene fikk ny kraft og oppslutning i 1980-årene.

I bresjen for «tempelbevegelsen» stod hindunasjonalistiske organisasjoner, særlig VHP. I 1989 igangsatte de en «byggesteinsprosesjon» der de samlet steiner fra hele India, og andre steder der det bor hinduer. Med dette byggematerialet skulle tempelet gjenoppstå. Prosesjonene var ladet med hinduisk symbolikk, gjennom å spille på tradisjoner for pilegrimsferd. Pilegrimsferd er av stor betydning for hinduer og nærmest definerer hinduismen som religion. Ved å sende steiner fra hele landet søkte hindunasjonalistene å vise at Ayodhya-saken hadde stor oppslutning over hele hindunasjonen. Hele landsbyer tok del i ritualer som velsignet steinene før de ble sendt av sted. På vei ut av landsbyene iscenesatte de episoder fra Ramayana.

Flere og flere steiner ankom Ayodhya og det samlet seg stadig flere mennesker i byen. Hindunasjonalistene holdt så et folkemøte med flammende taler. En folkemengde stormet sperringene som var satt opp rundt moskeen, og politiet klarte ikke å holde dem tilbake. Besluttsomhet og improviserte verktøy sørget for at moskeen var revet i løpet av noen timer. Opptøyene spredte seg over hele landet, og tusener ble drept, de fleste muslimer.

Hendelsene i Ayodhya må ses i lys av historieforståelsen som ligger til grunn for hindunasjonalismen. Det er en historieforståelse som tar utgangspunkt i ideen om en hindu-kulturell gullalder som varte frem til muslimene erobret kontinentet.

Drømmen om gullalderen

Hindunasjonalistene ser på den fordums hindukulturen som et enhetlig religiøst samfunn preget av harmoni og toleranse, og som et sted der vitenskapen blomstret. I denne gullalderen mener hindunasjonalistene at vi ser hva hinduismen egentlig er.

Særlig er det den vediske epoken i indisk historie som omtales som storhetstiden. Denne varte fra rundt 1500 fvt. til 500 evt. Blant religionshistorikere forstås den vediske epoken som en forløper til dagens hinduisme, men den religiøse praksisen var svært annerledes enn dagens. Epokens hovedpersoner var de indoeuropeiske nomadene som slo seg ned i Nord-India og tok med seg sin religion. Men av størst betydning er at det var på denne tiden vedaene, eller vedaskriftene, tok form. Disse skriftene er de helligste hinduiske tekstene, nedtegnet på det hellige språket sanskrit. I disse hymnene mener hindunasjonalistene å ikke bare finne rettesnorene for den indiske samfunnsorden, men for all verdens vitenskap.

Hindunasjonalistene mener nemlig at den gamle hinduiske sivilisasjonen var overlegen alt man før eller senere har sett. For over 3000 år siden hadde nasjonalistenes forfedre ikke bare sofistikert kunnskap om matematikk, lingvistikk, astronomi og økonomi, de lå på mange måter foran selv dagens vitenskapsfolk. For å finne bevis på dette er hindunasjonalistene flinke til å lese religiøse tekster på kreative måter. Gjennom fantasifulle fortolkninger av vedaskriftene finner de bevis på at gullalderens hinduer hadde stamcelleforskning, prøverørsbabyer, atombomber og flyvende farkoster.

Narendra Modi selv har uttalt at Ganesha, guden med elefanthode, viser at de gamle inderne utøvde plastisk kirurgi. Men ikke bare det: Karna, en av heltene i eposet Mahabaratha, som ble født utenfor sin mors liv, beviser at de behersket kloning.

For å få sitt eget, kanskje ikke helt historiske historiesyn inn i skolene sørget Modi og BJP for å få innført fag som vedisk vitenskap, vedisk matematikk og vedisk astronomi da de satt i koalisjonsregjering fra 1998 til 2004.

Det er også stemmer som tar til orde for å gjøre vedaskriftenes sanskrit obligatorisk i skolen. Man kunne kanskje sammenlignet dette med at vestlige land skulle gjeninnført latin i grunnskolepensum, men det finnes neppe noe vestlig land som kan sammenlignes med språksituasjonen i India, der innbyggerne har flere hundre forskjellige morsmål.

Den hinduistiske gullaldertanken kan virke komisk, på linje med fablerier om Atlantis og pyramidebyggende romfarere hentet fra alternativbokhandlerne. Men gullaldertanken har også skumle implikasjoner. Det å fremstille den vediske epoken som en tid da India var paradisisk, gjør at de muslimske erobrerne som bragte epoken til sin slutt nærmest blir djevelske. Derfor er det ikke overraskende at nasjonalistene fremstiller muslimer som morderiske, blodtørstige, intolerante og voldelige av natur.

Transnasjonal nasjonalisme

Hindunasjonalisme er ikke begrenset til India, noe jubelen når Narendra Modi tas imot på en hockeystadion i Toronto er et eksempel på.

Opptredenen var blant annet organisert av Overseas Friends of BJP. Denne organisasjonen er etablert i mer enn 35 land, der den jobber for å spre partiets budskap. Før Modi seiret i 2014-valgkampen jobbet de med å mobilisere velgere i India. Blant annet utstyrte Overseas Friends of BJP medlemmene sine med ringekort, slik at de kunne foreta ringerunder til venner og bekjente i India og påvirke dem til å stemme riktig. I tillegg arrangerte de foredrag og samlet inn penger i sine respektive land.

Overseas Friends of BJP har en avdeling i Norge, etablert i 2012. Forholdene i Norge viser de tette båndene i den hindunasjonalistiske «foreningsfamilien». For å bli utpekt som leder av en utenlandsk avdeling stilles det krav til en hindunasjonalistisk personlig historie, samtidig som personen må være respektert i det indiske miljøet og ha evne til å mobilisere dette.

Lederen i Norge oppfyller kriteriene ved å ha vært medlem av RSS før han forlot India. Engasjementet tok han med seg til Norge der han ble en av personene bak stiftelsen av den norske fløyen av VHP. VHP er den av de hindunasjonalistiske organisasjonene med tydeligst transnasjonal agenda. I vedtektene forplikter de seg til å «establish and reinforce contacts with and help all Hindus living abroad». VHP driver derfor misjon for sin versjon av hinduismen blant hinduer i diaspora.

I USA kalles den transnasjonale hindunasjonalismen for «Yankee Hindutva». De ulike nasjonalistorganisasjonene forsøker å påvirke gjennom å infiltrere. Medlemmene engasjerer seg i templer og festivaler, i styrer og råd. De arrangerer kulturelle aktiviteter, kurs i hinduisme og ungdomsleire med militant yoga i RSS-stil, der de akselererer yoga-tempoet og gjør solhilsen til taktfast ett-to-ett-to på hindi. Slik forsøker hindunasjonalister å påvirke andre hinduer.

I Norge arrangerer VHP blant annet hindi-kurs, indisk dans og uformelle sammenkomster. Hvor mange norske hinduer som sympatiserer med hindunasjonalisme og i hvilken grad de norske avdelingene faktisk fremmer slike ideer i sitt daglige virke, er det vanskelig å si noe sikkert om, siden verken forskere eller medier har vært spesielt interesserte. I Danmark opplevde hindunasjonalismen en økning i aktiviteter og sympatisører på 80-tallet, for deretter å avta på 90-tallet og utover.

Et interessant trekk ved hindunasjonalismen er at den stort sett flyr under radaren i Vesten. Flere forskere har ment at en av grunnene er at indere i de fleste vestlige samfunn regnes som en minoritet som er godt integrert. Dermed kan hinduer utbre militant religiøs nasjonalisme uten at myndighetene og storsamfunnet reagerer.

Det er fristende å spekulere i hvordan majoritetsbefolkningen i Canada hadde reagert dersom det var en islamist som Muhammad Mursi som hadde gjestet Ricoh Coliseum.

Litteratur:

Bøker:

Brekke, Torkel (2012) Fundamentalism, Cambridge University Press, New York

Flåten, Lars Tore (2006) Hindu Nationalist Conceptions of History: the Ayodhya Controversy 1989-1992, Masteroppgave UiO

Golwarkar, M. S, (1939) We, or our Nationhood defined URL: http://sanjeev.sabhlokcity.com/Misc/We-or-Our-Nationhood-Defined-Shri-M-S-Golwalkar.pdf

Heierstad, Geir og Ruud, Arild Engelsen (2010) Demokrati på indisk, Unipub, Oslo

Sarvarkar, Veer (1923), Hindutva – Who is a Hindu? URL: http://www.savarkar.org/content/pdfs/en/Hindutva_1923.pdf

Van der veer, Peter (1994) Religious Nationalism: Hindus and Muslims in India, University of California Press, Berkeley

Artikler:

Jessica Marie Falcone (2012) “Putting the “Fun” in Fundamentalism: Religious Nationalism and the Split Self at Hindutva Summer Camps in the United States” i Journal of the Society for Psychological Anthropology ETHOS, Vol. 40, Issue 2, pp. 164-195

Chetan Bhatt (2000) “Dharmo rakshati rakshitah: Hindutva movements in the UK” i Ethnic and Racial Studies, 23:3, 559-593

Madsen, Stig Toft and Nielsen, Kenneth Bo (2009) “The Political Culture of Factionalism among Hindu Nationalists in Denmark” i Critical Asian Studies, 41:2,255- 280

Nettsider:

http://fokusindia.no/2014/03/modis-oversoiske-venner/

http://timesofindia.indiatimes.com/home/education/news/Fears-grow-about-Hindu-Modi-fication-of-education/articleshow/45227687.cms

http://www.nytimes.com/interactive/2014/04/06/world/asia/modi-gujarat-riots-timeline.html?_r=0#/#time287_8542

http://www.hrw.org/reports/2002/india/India0402.htm#P106_4953

http://www.theguardian.com/world/2014/oct/28/indian-prime-minister-genetic-science-existed-ancient-times

Med palestinere som statister

Fra 02/15.

En kristen TV-kanal har gitt Hanne Nabintu Herland i oppdrag å skape balanse i dekningen av konfliktene i Midtøsten. I stedet får vi en rapport fra ytterste høyreside i Israel.

Maren Sæbø.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Med jevne mellomrom, gjerne når volden blusser opp mellom Israel og den palestinske befolkningen i de okkuperte områdene, kommer anklager om at medier og journalister i Norge (og andre steder) er partiske. Nyhetene vinkles til fordel for palestinerne, påstås det.

Organisasjoner som Med Israel for fred (MIFF) gjør ofte et poeng av dette, og blant andre NRKs tidligere Midtøsten-korrespondent Sidsel Wold har blitt gjenstand for lange drøftelser i Kringkastingsrådet. En annen som har fått gjennomgå, er TV2s Fredrik Græsvik.

Dette er ikke unikt for Norge. I mange land er dekningen av konflikten mellom Israel og palestinerne gjenstand for debatt. Derfor ser man (først og fremst USA) at miljøer som ser på seg selv som Israels venner gjerne forsøker å skape sitt eget mediebilde.

Børs og TV-kanal

Ved å sende en ti episoder lang serie med tittelen Jerusalem skriver den kristne kanalen Visjon TV seg inn i denne tradisjonen av alternativ mediedekning.

Visjon TV drives av Jan Hanvold, en pastor utenom det vanlige. Hanvold har opprettet, drevet og fått slått konkurs en rekke mediebedrifter fylt med evangelisk innhold. Han er dømt for underslag og bedrageri, og flere av hans innsamlingsaksjoner har vært under etterforskning. I senere tid har han mest vekket oppmerksomhet for sin kanals mas om donasjoner, samtidig som Hanvold selv har en årslønn på 1,8 millioner.

TV-serien Jerusalem er produsert av religionshistoriker og samfunnsdebattant Hanne Nabintu Herland, i samarbeid med Gawdat Mtrious, som jobber for Visjon TV. Serien er i ti episoder, og siden den siste episoden ble sendt etter Humanists deadline har jeg dessverre ikke fått sett den. Alle hjemmesidene kan forresten ses på kanalens nettsider.

Hensikten med serien, slik Nabintu Herland selv forteller i et intervju med Hanvold hos Visjon TV, er å gi et større mangfold av stemmer fra Midtøsten til det norske folk. Et mangfold som andre medier ikke klarer å formidle – eller ikke vil formidle.

Jeg trådte mine journalistiske barnesko i Klassekampen og Ny Tid, og er formodentlig en av dem som Herland og Hanvold mener ikke kan eller vil formidle sannheten. Jeg reiste til Israel, Vestbredden og Gaza, til Egypt, Jordan og Syria. Jeg studerte Midtøsten- og Nord-Afrika-kunnskap, leste i Bibelen og Koranen for å bøte på min manglende religiøse oppvekst. Jeg intervjuet jøder, kristne og muslimer. Jeg snakket med sekulære sionister, med manikeere og koptere, og islamister fra Hamas.

Men, vil Herland og hennes trosfeller hevde, uten å få med meg hele bildet. Og det er jeg helt enig i, dette er en så mangfoldig region, med såpass komplisert historie, at det skal godt gjøres å få med seg hele bildet i en travel mediehverdag. Derfor skulle jeg gjerne sett mer av både det ene og andre når regionen dekkes i norske eller andre europeiske medier. Gjerne mer kultur, gjerne mer historie, og gjerne mer nyansert. Gir Herlands serie meg noen nye perspektiver? Jeg satte meg ned for å se.

Drømmen om Jerusalem

Vi drar til Jerusalem for, som Herland understreker, «å finne ut hva det er med denne spennende og mangfoldige byen». Det «skal bli veldig spennende» får vi høre, en frase som gjentas i nesten hver eneste episode.

I første episode intervjuer Herland Gerald Steinberg som presenteres som en «ledende israelsk statsviter». Herland starter intervjuet med å spørre om den arabiske våren, og hvorfor Vesten tok så feil. Og så bærer det utfor om sensur i vestlige medier og om politisk korrekthet. Intervjuet med Steinberg handler egentlig ikke så mye om Israel eller Midtøsten, men det handler en god del om Europa, europeiske ledere og ikke minst journalistene. Sistnevnte lyver eller lar være å rapportere om viktige ting som religion og islam, mener Steinberg, fordi vi er redd for å miste jobben.

Sånn rundt halvveis får vi se Herland selv, der hun tripper rundt på høye hæler på brosteinen i Jerusalems gamleby, løfter opp små oljelamper i keramikk som selges av palestinske kjøpmenn, og forsikrer seeren om hvor stor beundring hun har for «arabernes kultur og religion». Disse innslagene, som deler opp alle episodene, minner litt om den type postkort vi er vant til å se før hver deltager i den internasjonale Eurovision Song Contest- finalen.

Herland besøker kirker, basarboder, restauranter og klagemuren, mens hun gjengir egen tolkning av bibelhistorien, før vi setter tilbake til en av hennes utvalgte intervjuobjekter. Akkurat idet vi tror hun faktisk skal til å snakke med noen palestinere er vi imidlertid tilbake på professor Steinbergs kontor. Her får vi enda en leksjon om hvor dårlig det står til i Vesten, og hvordan dette stenger for fred i Midtøsten. Men Steinberg er ikke akkurat noen fredsdue selv.

Steinberg er grunnlegger av organisasjonen NGO Monitor, som ble grunnlagt i kjølvannet av FNs konferanse mot rasisme i Durban 2001. Representanter fra USA og Israel forlot konferansen da flere organisasjoner forsøkte å få en uttalelse om rasisme til å også omfatte sionisme. Sluttdokumentet fra konferansen inneholdt ingen uttalelse om sionisme, men konferansen skapte mistro mellom israelske aktører og en rekke menneskerettsorganisasjoner.

Tilbake i Israel grunnla Steinberg NGO Monitor for å slå tilbake. Blant organisasjonene som er blitt kritisert av NGO Monitor er FN, Human Rights Watch, Amnesty International, Christian Aid og Oxfam. Steinberg og hans medarbeidere er heller ikke særlig begeistrede for israelske menneskerettsgrupper, og har særlig angrepet grupper som B’tselem, som registrerer overgrep i de okkuperte områdene.

NGO Monitor var også pådriver for en svært omdiskutert lov fremmet i Israels nasjonalforsamling Knesset i 2011, som ga enhver israeler eller den israelske stat rett til å saksøke organisasjoner som kunne forstås som støttespillere til en politisk, økonomisk, akademisk eller kulturell boikott av Israel eller israelske (også ulovlige) bosettinger. Denne «anti-boikott»-loven ble gjenstand for behandling i høyesterett, før den ble virksom i april i år. Kritikere av loven mener at den begrenser ytringsfriheten i Israel, siden loven rammer selv det å be om at varer fra israelske bosettinger ikke omsettes. Både liberale politikere i Israel, og organisasjonene som gruppa har angrepet, beskriver NGO Monitor som svært tett på ytterste høyre i israelsk politikk.

Naive Norge

Litt mer om NGO Monitor får vi vite i episode fem av Herlands odyssé. Denne gang er det Yitzak Shanti fra organisasjonen som skal ta oss i lære. Episoden har tittelen «Islamisme er ikke islam?», men spørsmålet blir ikke egentlig besvart. Dette handler ikke så mye om IS, Hamas eller andre islamister, men desto mer om FN.

Vi møter også diplomat Emmanuel Nashon og forretningsmann Manfred Gerstenfeld, og nok en gang er den røde tråden hvor dårlig europeere generelt og nordmenn spesielt forstår Israel og Midtøsten.

Emmanuel Nashon, som er talsmann for det israelske Utenriksdepartementet, skal ifølge TV-seriens vaskeseddel snakke om det liberale demokratiet Israel. Det gjør han også i noen minutter, før han begynner å snakke om Vestens naivitet. Nashon er mannen som i etterkant av krigen mot Gaza sommeren 2014, etter at Israel hadde bannlyst Mads Gilbert fra området, beskrev den norske legen som en «doktor Jekyll og Mr Hyde»-aktig type.

Også Manfred Gerstenfeld, som leder Jerusalem Centre for Public Affairs (JCPA), er opptatt av hvor dumme nordmennene er. Norge tar alltid feil om Midtøsten, og tidligere utenriksminister Jonas Gahr Støre tar mest feil av alle. Dette skyldes at norske medier er «ekstremt middelmådige» og at nordmenn er uvitende og ikke søker kunnskap. Dessuten er vi venstrevridde, noe som fører til at vi støtter «massemordere»: «Socialism, because of its solidarity with the poor and weak, has an inclination of solidarity with criminals» sier Gerstenfeldt til en nikkende Herland.

En av Gerstenfelds kolleger fra JCPA, den tidligere diplomaten Alan Baker, er hentet inn i serien i episode sju for å snakke om hva som gikk galt med Oslo-avtalen. Han er noe mer moderat i språket enn Gerstenfeld, men understreker i det store og det hele tesen om at det er Vestens, og spesielt Norges, naivitet som er skyld i alle problemene i Midtøsten.

Palestinere som statister

I episode to, hvor vi altså møter talsmannen Emmanuel Nashon, roser Herland Israel for å være så «europeisk» – liberalt og tolerant. Og høyborgen er Jerusalem, der det ifølge Herland bor så mange folkeslag, helt uten at det er spenninger dem imellom.

Enhver som leser israelske aviser vil stusse litt over dette. Det foregår høylytte diskusjoner i Israel om hva det vil si å være israeler, eller hva det vil si å være jøde. Både de israelske palestinerne (eller israelske arabere som de også kalles) og etiopiske jødene er grupper som senere år har klaget på en slags institusjonalisert rasisme. De etiopiske jødene har denne våren flere ganger protestert høylytt mot rasismen de opplever i det israelske samfunnet. Det stemmer at Israel er et mangfold av grupper og identiteter, og at samfunnsdebatten er både livlig og fri. Men at landet er uten spenninger er en merkelig påstand.

«Jeg elsker arabisk mat, for jeg har vokst opp i Afrika», messer hun over kufta og hummus. Herlands respekt for «araberne og deres religion», deres skikker, deres kultur og kjøkkenferdigheter er en gjenganger i serien. Men hun respekterer altså ikke araberne nok til å slå av en prat med en eneste en av dem. Hun lar dem bare opptre som statister, som selgere og servitører.

Påstander om både områdets historie, palestinerens rolle i den, Oslo-avtalen og palestinske politikere får stå uimotsagt, uten at Herland søker å finne palestinske stemmer, eller miste moderate israelske stemmer. Okkupasjonen nevnes ikke, og Vestbredden og Gaza er ikke annet enn yngleplass for de som hater jøder.

Et av Herlands intervjuobjekter, Shanti fra NGO Monitor, framstiller Gaza som et sted hvor israelere og palestinere levde i harmoni og fredelig sameksistens før den israelske tilbaketrekkingen i 2005. Herland nikker samtykkende og pensler intervjuet over til nok en gang å handle om Mads Gilbert og Hamas.

I Herlands Jerusalem får ikke palestinere engang være palestinere. Ifølge Herland bor «jøder, kristne og arabere» harmonisk om hverandre i den evige stad, takket være rausheten til staten Israel.

Dhimmier og dumme europeere

Betegnelsen «palestiner» er riktignok ikke helt fraværende i Herlands serie. I episode seks, der temaet er kristnes utvandring fra det hellige land, omtales nemlig palestinske kristne. Man kunne kanskje tro at Herland i den anledning kunne funnet noen palestinske kristne å snakke med, men i stedet lar hun den tyske teologen Petra Heldt målbære deres sak. Og godt er det, for Heldt forklarer at de fleste kristne i Jerusalem er så underkuet gjennom 1500 år med muslimsk styre at de ikke tør si sannheten.

Heldt, som har bodd i Israel siden 1979, bruker ordet «dhimmitude» om de palestinske kristne. Det er en språkbruk som bør kommenteres.

Det arabiske ordet «himmi» betød opprinnelig «beskyttet», og ble brukt om kristne og jøder som levde under muslimsk styre. De fikk utøve sin religion, men måtte betale en egen skatt og var ikke fullverdige borgere. Dhimmi-ordningen blir av noen trukket fram som et eksempel på at muslimske områder var mer tolerante enn det kristne Europa, men med moderne øyne ligner ordningen mer på et slags apartheid.

Ordningen forsvant ut av historien med det ottomanske imperiets fall, men dhimmi-tanken har i dag fått en renessanse blant dem som advarer mot islams inntog. Så når Petra Heldt bruker nyordet «dhimmitude», som er satt sammen av «dhimmi» og det engelske «servitude» (tjenerskap eller trelldom), signaliserer hun at muslimer er et slags herrefolk. Implikasjonen er at muslimer ikke vil kunne leve i fred og fordragelighet med folk fra andre religioner, men i stedet vil forsøke å underkue dem.

Dhimmi-retorikken er en gjenganger hos de såkalte «kontrajihadistene» og blant dem som forfekter konspirasjonsteorier om en muslimsk maktovertagelse i Europa. Her finner vi bloggere som norske Fjordman og amerikanske Pamela Geller, og forfattere som Bat Ye’or. Språkbruken ville neppe blitt kjent utenfor disse kretsene i Norge om de ikke ble en del av debatten rundt Anders Behring Breiviks tankeunivers.

Ifølge Petra Heldt er kristne palestinere altså preget av «dhimmitude», og man kan følgelig ikke tro på det de sier om sine opplevelser. Derfor er det en tragedie, mener Heldt, at så mange kirkesamfunn i Vesten har vært solidariske med de palestinske kirkesamfunnene. I stedet bør kristne heller være solidariske med Israel, som er de eneste som kan sikre palestinske kristne en fortsatt framtid i det hellige land. Og som seg hør og bør er det også plass til en utblåsning om de dumme europeerne som blir forledet av muslimene.

Å forandre kirkesamfunns syn på konflikten mellom Israel og palestinerne er da også Petra Heldts misjon. Hun leder The Ecumenical Theological Research Fraternity, hvis formål er å styrke kristendommens bånd til Israel.

Et døende Europa

Det er ikke bare språkbruken i Herlands TV-serie som er hentet fra det kontrajihadistiske universet. I episode fire møter vi Raphael Israeli, professor emeritus ved The Hebrew University i Jerusalem. Israeli har en imponerende produksjon innen asiatiske og arabiske studier bak seg, men er også et hyppig brukt «sannhetsvitne» blant kontrajihadister på hva muslimer egentlig mener. Kontrajihadistiske nettsider verden over siterer flittig fra hans bøker, som har titler som Islamikaze (2004) The Islamic Challenge in Europe (2008) og From Arabic Spring to Islamic Winter (2013).

Til Herland forteller Raphael Israeli om Europas synkende fødselstall og om hvordan vi i stedet importerer muslimer. Han snakker om hvordan unge muslimske menn i Europa aldri kan bli europeiske. I stedet har de (blant annet ved hjelp av morsmålundervisning) bevart sin konservative kultur, i stedet presset europeerne til å bli «dhimmier». Det «ekstremliberale» Europa er i ferd med å begå et slags kollektivt selvmord. Situasjonen er alarmerende, advarer professoren – vi europeere har rett og slett mistet vår vilje til å leve.

Herland vet hvem hun snakker til. Målgruppen er kristne miljøer som (med pastor Hanvolds ord) har bedt for en ny regjering ledet av Benjamin Netanyahu. Den regjeringen har de nå fått, og den står lenger til høyre, og synes å ha mindre vilje til reelle forhandlinger med palestinerne enn noen israelsk regjering før den.

Klippedomen på Tempelhøyden i Jerusalem er et av muslimenes helligste steder. Og dermed et problem for jødiske
radikalere som vil ta tempelhøyden tilbake for å bygge et jødisk tempel der.
Foto: Yaymicro

Netanyahus nye kabinett inkluderer to ministre fra partiet Jødisk hjem, hvis partileder (og nå utdanningsminister) Naftali Bennett har gått inn for annektering av store deler av Vestbredden. Den nye justisministeren Ayelet Shaked har fått kritikk for å sitere taleskriveren Uri Elitzur på Facebook. I sitatet kaller Elitzur palestinske barn for «små slanger» og ber om at hodene deres hogges av.

Dommedag

Episode ni har tittelen «Jødedom og det tredje tempelet». Her snakker Herland med rabbi Chaim Richman. Også denne gangen introduseres intervjuobjektet som «ledende», uten at det blir sagt noe om hvor vedkommende befinner seg i det israelske religiøse eller politiske landskapet. La meg derfor fylle inn litt bakgrunnsinformasjon.

Rabbi Chaim Richman er ortodoks jøde og leder The Temple Institute. Instituttet samler inn penger fra hele verden til ett formål: Å gjenreise jødenes tempel på Tempelhøyden i Jerusalem. Det er ingen tvil om at et slikt «tredje tempel» (det har blitt ødelagt to ganger) er viktig for jøder, det nevnes i bønner og skrifterFor de aller fleste er byggingen av et tredje tempel en metafor, menikke for rabbi Richman og hans institutt. For rabbi Richman er gjenreisning av tempelet en helt bokstavelig religiøs plikt. I intervjuet med Herland forteller rabbien om pakten med Gud, om Guds omsorg og kjærlighet, om hvordan det å gjenreise tempelet er noe som må gjøres for hele menneskeheten.

Det er et stort problem med denne planen: På plassen der tempelet skal bygges står alt Klippedomen og Al-Aqsa-moskeen, to bygninger som til sammen utgjør muslimenes tredje helligste sted. Dette ubekvemme faktum blir ikke en gang nevnt i Herlands samtale med rabbi Richman.

For å gi en pekepinn på hva slags følelser rabbiens byggeplaner kommer til å utløse blant verdens muslimer, kan det nevnes at da den israelske statsministeren Ariel Sharon tok seg opp på tempelhøyden i 2000, utløste det den andre intifada. I Jerusalem er de forskjellige trosretningene, som har sine hellige steder her, avhengig av en skjør balanse for å opprettholde freden. Aktører som rabbi Richman og hans institutt er altså en direkte trussel mot den sameksistens som Herland hyller.

Derfor kommer det neppe som en overraskelse at rabbi Richman og en annen av The Temple Institutes grunnleggere, rabbi Israel Ariel, tilhører de mest ytterliggående kreftene i Israel. Ariel har sågar vært medlem av partiet Kach, som er oppført på terrorlisten i både USA, EU og Israel.

Richman og Ariel, og andre som jobber for et tredje tempel, er selvfølgelig nøye med å understreke at de ikke oppfordrer til angrep på de bygningene som står på Tempelhøyden i dag (slik flere har forsøkt på). Arkitekttegninger vi får se i Herlands serie, viser da også tempelet ved siden av dagens Klippemoské, slik at tempelet er avskåret fra Al-Aqsa. Men de aller fleste mener at tempelet kun kan reises ett sted, og det er altså der den gylne kuppelen troner over den blå moskeen i dag.

Å gjenoppbygge tempelet er en oppgave som finner gjenhør i noen kristne miljøer. Tempelet har en plass i historiene om Jesu liv, og i historien om hans gjenkomst. For de aller fleste kristne (som for mange jøder) er det likevel ikke den fysiske byggingen av et tredje tempel som er viktig, men hva tempelet symboliserer. Men for noen kirkesamfunn som tar Bibelen mer bokstavelig, og dermed faktisk venter på Dommedag, er gjenreisningen av tempelet en viktig brikke i endetidsprofetiene. Og religionskrigen dette vil utløse passer forresten fint med profetiene om slaget ved Armageddon.

Organisasjoner som The Temple Institute lever godt på endetidstroen. Gjennom donasjoner fra hele verden har man alt fått laget flere av gjenstandene som skal stå inne i tempelet. Når de siste dager kommer gjelder det å være forberedt.

Det enfoldige mangfoldet

Noe av det mest slående med Hanne Nabintu Herlands Jerusalem er dobbeltkommunikasjonen. Herland snakker om «mangfold», men hun har ikke laget en serie der forskjellige stemmer kommer til orde. Derimot har hun laget en serie der israelsk høyreside, og dels en ganske ytterliggående sådan, får boltre seg. Det er noe bemerkelsesverdig enfoldig med Herlands insistering på at menneskene hun møter i Jerusalem representerer mangfold.

Herland snakker også om «toleranse» og «fred» til det kjedsommelige, men ingen av intervjuobjektene hennes synes å ønske seg noe av dette. Når rabbi Chaim Richman snakker om å gjenreise Tempelet i Jerusalem, noe som ganske sikkert vil utløse krig, føler Herland tvert imot «hvordan klokskapen i ordene hans, og hans kjærlighet til Gud», strømmer ut.

Mye av retorikken er ganske banal, som de lange tiradene mot europeisk kultur generelt, og Norge spesielt. Løsningen er alltid det samme; Europa må våkne, vi må skjønne hva som er over oss, vi må støtte Israel som den siste skanse mot barbariet.

Tross gjentatte forsikringer om hvor mye hun elsker og beundrer arabere, gjør Herland ingen forsøk på å forstå deres ønske om også å få fortsette å bo i Jerusalem. På tross av sin selverklærte beundring for mangfoldet og sameksistensen i Jerusalem, velger hun å gi mikrofonen til dem som bokstavelig talt ønsker å sette en kruttønne under byen. Herlands måte å intervjue på, med lange og dels forvirrede spørsmål, og de små pussige postkorthistoriene underveis, kan virke komisk. Men det som formidles er blodig alvor.

Det totale fraværet av kritiske spørsmål og de mangelfulle presentasjonene av de hun intervjuer gjør dette til et eksempel på den samme ensidigheten som hun insisterer at et samlet norsk pressekorps gjør seg skyldig i.

Er det noe å lære av Herlands reise til Jerusalem? Svaret er nja. Dette er rett og slett propaganda, og fungerer nok ikke om du ikke (bokstavelig talt) alt tilhører menigheten. Men om du har lyst på et innblikk i retorikken til ytterste høyre i israelsk politikk, gir Jerusalem et nyttig innblikk i haukenes reir.

Det som rører seg der gir dessverre liten grunn til optimisme.

Hanne Nabintu Herland

Jerusalem

ConCerva og Visjon TV 2015

Radikalarane ser mot aust

Frå 02/15.

Stadig fleire på den ytre høgresida ser austover, og delar av den radikale venstresida syner forståing for aggressiv russisk utanrikspolitikk. Lengsla etter eit alternativ fører radikale stemmer i armane på Putin.

Øyvind Strømmen.
Foto: Arnfinn Pettersen.

I mars i år gjekk eit møte av stabelen i St. Petersburg. Det vart arrangert av det russiske høgreradikale partiet Rodina, eller Moderlandet.

Blant gjestane på konferansen var representantar for Svenskarnas Parti, spanske Democracia Nacional, Danskernes Parti, tyske NPD, italienske Forza Nuova, British Unity, bulgarske Ataka, belgiske Eurorus og italienske Lega Lombarda. Det same var dei greske europarlamentarikarane Eleftherios Synadinos og Georgios Epitideios frå partiet Xrysi Avgi, ‘Gyllent Daggry’, den tidlegare britiske europarlamentarikaren Nick Griffin, den skotske høgreradikalaren Jim Dowson og den amerikanske Taylor, redaktør for tidsskriftet og nettstaden American Renaissance.

Mange av desse namna vil nok vera ukjende for dei fleste. Med unntak av Xrysi Avgi er ingen av dei nemnde politiske partia store, og nokre av dei er knapt meir enn for fotnoter å rekna. Svenskarnas Parti – ei vidareføring av partiet med det rimeleg illustrerande namnet Nationalsocialistisk Front – fekk 0,07 prosent av røystene i det førre svenske riksdagsvalet, og endå mindre i kommunevalet. Partiet vart leia av Stefan Jacobsson, ein mann med lang fartstid i svenske nynazistiske miljø, og i si tid initiativtakar til ei gruppe som opent sympatiserte med den amerikanske, høgreekstreme terrorgruppa The Order.

Utruleg nok klarte Svenskarnas Parti å koma inn i nokre kommunestyrer. I valet i 2010 kom den førre partileiaren, Daniel Höglund, inn i kommunestyret i Grästorp – ein kommune med drøyt 5.600 innbyggjarar i Västra Götaland. Dreg du dit vil du finna ein typisk svensk småstad, utan særleg mykje anna enn ein pizzeria, eit samvirkelag og ei golfbane. Höglund måtte etterkvart forlata posten sin, då det synte seg at han ikkje var busett i kommunen. Det fanst ingen varamann.

Seinare fekk dei nokre få lokalpolitikarar på laget som hadde hoppa av frå Sverigedemokraterna (SD), og ein som hoppa av frå Nationaldemokraterna – eit no nedlagt parti som i si tid starta som eit utbrytarparti frå SD.

Men etter valnederlaget i fjor haust har partiet implodert. 10. mai 2015 vart det lagt ned.

Draumen om ein russisk-europeisk akse

Der Svenskarnas Parti var perifert er belgiske Eurorus beint fram obskurt, så langt ute på ytterkanten i europeisk politikk at ein må sjå godt etter for i det hele å oppdaga dei.

Likevel er det verdt å dvela litt ved nettopp EuroRus, og ved leiarfiguren Kris Roman. Roman starta si politiske karriere sist på åttitalet, som medlem av og aktiv i det høgreradikale og flamskseparatistiske partiet Vlaams Blok (no kjend som Vlaams Belang). Seinare vart han medlem av det belgiske Front National (som ikkje må forvekslast med det franske partiet av same namn), men medlemskapet varer ikkje lenge. Etter å ha vore mindre aktiv nokre år starta han det han kallar ein geopolitisk tenketank, EuroRus, i 2003.

Ifølgje Kris Roman sjølv forfektar EuroRus ideen om ein «europeisk geopolitisk akse» og det «frå Gibraltar til Vladivostok». Denne aksen er ifølge Kris Roman naudsynt for å ivareta fridom og for å kjempe mot den påstått undertrykkande atlantiske aksen. I Russland er ting betre enn i Vest-Europa, der har ein verkeleg demokrati, «[s]ann historisk terminologi» er stadig brukt, folk er glade i landet og nasjonen sin og kjenner historia si. Landet har dessutan ein president som er «ein aktiv tilhengjar av kontrollerbart demokrati».

Bak desse orda ligg ein grunnleggjande antiamerikanisme. I ei tale halden i november 2011 for det polske partiet Narodowe Odrodzenie Polski – eit ytterleggåande, nasjonalistisk miniparti som kanskje har fått mest merksemd grunna deira aggressivt homofobe kampanjar – sa Roman:

USA har alltid freista å øydelegga Europa. Dei går til åtak på gjennomsnittleg islamske land som Irak og Libya. Dei stør ekstremistisk islam i Saudi-Arabia og Qatar. No stør dei ekstremistrisk islam i Nord-Afrika. USA stør den ekstremistiske narkomafiaen i Kosovo.

Dei prosionistiske liberalnasjonalististane følgjer ein falsk antiislamsk veg. Problemet er ikkje islam. Problemet er masseinnvandring. I Belgia har me tusenvis av svarte folk frå Kongo. Dei er stort sett katolikkar. Sjølv om dei er katolikkar vil eg ikkje ha dei her.

Og vidare:

Det er merkeleg at alle som [stod] for retten i Haag i Nederland er heltar som har forsvart sine folk og sine tradisjonar. Ja, [Slobodan] Milosevic er ein helt. Ja, [Radovan] Karadzic og [Ratko] Mladic er heltar. Ja, [Vojislav] Seselj er ein helt!

Nokre vert drepne utan ein dom. Ja, Saddam Hussein er ein helt. Ja, Muammar Kadafi er ein helt!

Bak motstanden mot amerikansk utanrikspolitikk ligg samstundes mykje meir. Kris Roman si retorikk er lada med antiglobalisme og antikapitalisme, men også med ytterleggåande innvandringsmotstand og med antisemittisme – ofte under dekke av å vera antisionistisk.

Antisemittisme og biologisk rasisme

I bulgarske Ataka er det dekket langt tynnare. Partileiaren Volen Siderov, ein av gjestane på konferansen i St. Petersburg, har blant anna skrive to bøker med klårt antisemittisk innhald, Bumerangut na Zloto, (Vondskapens boomerang), og Vlastta na Mamona, (Mammons makt). I Bumerangut omtala han blant anna Holocaust som ein bløff, medan han i Vlastta na Mamoma skriv at «folkemordet mot russarar, bulgararar og andre ortodokse folkeslag har vorte utført under direkte leiing av talmudiske, vestlege sirklar, leia av Rothschild-familien».

Den amerikanske «raserealisten» Jared Taylor, som vaks opp som misjonærbarn i Japan, har eit anna fokus. Han har uttalt at han synest jødar er okay, og at dei «ser kvite ut for meg». Samstundes har han ei lang karriere bak seg på den aller ytste amerikanske høgresida, og han har sjeldan nøla med å samarbeida med glødande antisemittar.

Taylors eige fokus ligg på rase. På ein konferanse i Budapest i fjor sa han til dømes følgjande:

Herskarane våre forstår ikkje at ein nasjon ikkje har noko meir dyrebar gåve enn sin kultur og dei distinkte gena som gjer denne kulturen mogleg. Desse skattane må vernast gjennom dei mest kraftfulle midla som er tilgjengelege, og det er staten. Staten forråder si mest djuptgåande plikt når den tillét store mengder framande slå seg ned i eit land. Frå ein kulturell eller genetisk ståstad er innvandring ikkje forskjellig frå ein væpna invasjon.

Han sa også at han allereie hadde mista ein nasjon, Konføderasjonen (Sørstatane), og at han no var i ferd med å mista endå ein – USA.

Det største trugsmålet mot heile Europa er denne giftige mangfaldsideologien, som landet mitt ynskjer å dytta på dykk. Vest-Europa har allereie teke imot ein enorm dose av denne gifta. USA og Vest-Europa kjem til å nytta sin rikdom til å bestikka dykk, for å freista å få dykk til å omfamna mangfaldet. USA er også kjelde til mykje kulturell gift i form av filmar, fjernsyn og musikk. Eg trur dei tidlegare medlemene av Warsawa-pakta kan stå imot, men det er eit kapplaup mot tida. Vil dei etablere seg sjølve som nasjonar med kulturell og rasemessig sjølvtillit før dei vert forgifta av det sjukare, men rikare Vesten? Eller kanskje vil dei sunnare sentraleuropeiske nasjonane stø vestlege identitære, og slik redda heile Europa?

Jared Taylor og dei europeiske gjestane på konferansen i St. Petersburg har ikkje berre ein rasistisk ideologi til felles. Dei har også ein annan ting til felles: Dei vender blikket austover. Det er i aust håpet er å finna. I stor grad finn dei det i Russland.

«Dei sanne patriotane»

Nick Griffin er tidlegare leiar for British National Party, og tidlegare europarlamentarikar for partiet. Han har lang fartstid i ei rekkje ulike høgreekstreme prosjekt, fleire av dei opent inspirert av fascismen, og var lenge reine eineherskaren i BNP. Under hans leiarskap blei partiet omstilt frå eit opent antisemittisk parti til eit parti som la det meste av sitt fokus på muslimar (ifølgje Griffin sjølv fordi det var ein opportun ting å gjera). I fjor – etter å ha gått av som leiar – vart han kasta på hovudet ut av partiet. Han har sidan oppretta organisasjonen British Unity, som nyttar ein logo tydeleg inspirert av teikneserien og filmen V for Vendetta.

På konferansen i St. Petersburg – der han snakka på vegne av det ferske europeiske ytre høgre-nettverket Alliance for Peace and Freedom – var Griffin tydeleg om kva von han har for Russland:

USA, NATO, liberalkapitalismen, anglosionismen, den nye verdsordenen, nykonservatismen, uansett kva du kallar det, så er det same ting, det er ein fullblåst krig mot Russland […]. Men det er ikkje berre ein krig mot Russland, det er ein krig mot kristenheita i sin heilskap, og den vestlege delen av kristenheita har nesten tapt den krigen.

Han snakka om «påtvungen perversjon», om øydinga av nasjonal sjølvråderett, om masseabortar, om privatisering og om «konsentrasjonen av rikdom hjå ein prosent av befolkninga». Han snakka om masseinnvandring og om ei komande «demografisk katastrofe», og teikna eit dommedagsscenario for Vesten:

Det er no absolutt uunngåeleg at vest-Europa – innanfor livstida til dei fleste her – vil bli eit islamistisk kalifat eller at det vil koma ein forferdeleg borgarkrig, eller kanskje båe delar. Det er uunngåeleg, og det tyder at kristenheita si overleving berre er mogleg gjennom veksten og overlevinga til det tredje Roma, Moskva, og til Russland.

Det er, ifølgje Griffin, no Russland si historiske oppgåve å leia Europa. «Og difor er ein konferanse som dette viktig for å byggja samarbeid mellom dei sanne patriotane, mellom konservative».

For det er som konservative dei gjerne vil framstilla seg, heile «alliansen for fred og fridom», sjølv om dei inkluderer det eine partiet etter det andre med openlyse fascistiske røter. «Konservatismen» til trass var det ikkje nokre politikarar frå russisk mainstream å sjå på konferansen, fortel til dømes avisa Moscow Times. Den mest kjende russiske politikaren til stades var nok Aleksei Zhuravljov, Rodina-leiar og vararepresentant i den russiske dumaen. Den russiske leiaren Vladimir Putin hadde likevel sine klåre støttespelarar i salen. Blant dei var nemnde Jim Dowson. «I Vesten har me blitt hjernevaska til å hata Putin», sa Dowson, som meinte at Putin «forstår at majoriteten sin rett skal setjast føre minoritetane sine innfall og idear». Han la til at Vesten har blitt ureina av «dekadense, liberalisme, homoseksualitet og øydinga av familien».

«Russland er verdas håp»

Deltakarane på konferansen i St. Petersburg representerer ein ytterfløy i ytterfløyen, og er – igjen med unntak av greske Xrysi Avgi – ikkje noko særleg politisk kraft å rekna med. At dei ser mot Russland er likevel symptomatisk for mange av dagens europeiske høgreradikalarar, også politikarar frå meir etablerte politiske parti.

Den kanskje viktigaste av dei er Marine Le Pen, leiaren av franske Front National – eit leiarverv ho må seiast å ha arva frå sin far. Medan faren opp gjennom åra stadig har hamna i bråk, også etter antisemittiske fråsegner, har dottera freista å framstilla Front National som eit stovereint parti. Kampsakene er som før: EU-skepsis (Le Pen vil at Frankrike skal gå ut av unionen) og innvandringmotstand.

I eit intervju med den austerrikske avisa Kurier i fjor vår la Le Pen likevel fram eit synspunkt på Russland som liknar det til dei mindre populære og meir ytterleggåande figurane nemnd over: «Putin er ein patriot», sa ho. «Han er klår over at me [Front National] forsvarer dei same verdiane, den europeiske sivilisasjonen sine verdiar», heldt ho fram, og framheva at Putin nok ikkje kunne finna det same motet, den same oppriktigheita og den same respekten for «identitet og sivilisasjon» i andre politiske rørsler i Frankrike. Ho har også lufta ideen om eit fransk-russisk samarbeid innan både energi og forsvar.

Ein av rådgjevarane hennar, partikollegaen Aymeric Chauprad – som er statsvitar og i tillegg redaktør for Revue française de géopolitique – har gått monaleg lenger. I ei tale halden i den russiske dumaen i juni 2013 snakka han om eit vestleg – og meir spesifikt amerikansk – finansoligarki som fører krig mot både Russland og mot europeisk sjølvstende. Denne krigen vert ført mellom anna gjennom «fargerevolusjonane» i Georgia og Ukraina, via feministar som Femen og Pussy Riot og det å tillata homofile ekteskap i Frankrike. Alt dette, meinte Chauprad, er uttrykk for «ein allianse mellom vestleg globalisme og anarkistisk nihilisme» som går til åtak på sjølve «grunnlaget for sivilisasjon». «Ein ny form for terrorisme», kalla han det, før han heldt fram med å hylla Putin og russiske myndigheiter for å ha gjennomført ein eineståande snuoperasjon, både militært, geopolitisk og økonomisk, og i tillegg åndeleg. «Dette gjev krav på beundring frå franske patriotar», la han til.

Chauprad rosa også russisk antihomofil lovgjeving. «Russland har blitt verdas håp mot den nye totalitarismen», sa Chauprad. «Tida er komen for å danna ein internasjonale rundt Russland, og med patriotar frå alle land som elskar identiteten og familien sin og nektar å redusera personen til ei vare».

I nabolandet i nord – Belgia – har også politikarar frå det flamsk-separatistiske og høgreradikale partiet Vlaams Belang, som dei siste åra har vorte svekka, byrja å sjå til Russland. Fleire sentrale politikarar i partiet har også fungert som «valobservatørar», blant anna på Krim. På Twitter-profilen til den kanskje mest aktive russlandsvenen av dei, Frank Creyelman, vert antimuslimsk og antiinnvandringsretorikk blanda med støtte til russiske separatistar, både i Donetsk, Luhansk og Transnistria (ein de facto uavhengig del av Moldova). Med i miksen er også støtte til den syriske president Assad.

Creyelman var også blant deltakarane på ein konferanse med tittelen «Russland, Ukraina, Novorossiya: Globale problem og utfordringar», halden i slutten av august 2014. Også dit kom det representantar frå ulike høgreradikale parti. Frå Belgia var til dømes ikkje berre Creyelman tilstades, men også Luc Michel, ein representant frå det høgst obskure partiet Parti Communautaire National-Européen.

Dugins publikum

På den ytste høgresida i europeisk politikk er ikkje ideen om ein slags russisk-europeisk union noko nytt. Nemnde Luc Michel er ein representant for ein tradisjon som i Belgia skriv seg attende til Jean-François Thiriart. Thiriart, fødd i 1922, var fyrst sosialist, men gjekk i 1939 inn i Légion Nationale, ei fascistisk orientert rørsle. Medan fleire LN-medlemmer gjekk inn i motstandsrørsla under den tyske okkupasjonen av Belgia, valde Thiriart samarbeid, og han tenestegjorde også i Waffen SS. Etter krigen vart han dømd for landssvik.

Fyrst på 1960-talet vende Thiriart attende til politikken for alvor, og han skulle etter kvart utvikla ein ideologi som blanda ultranasjonalistiske idear og idear frå ytste venstrekant. Han såg føre seg eit europeisk imperium, styrt av ein elite, som skulle fungera som ein tredje pol, eit motvekt til USA og Sovjetunionen. Sentralt i ideologien, som blant anna fekk uttrykk gjennom organisasjonen Jeune Europe, «Unge Europa», stod både antiamerikanisme og påstått antisionisme. Trass i at Jeune Europe lukkast i å etablera seg i ei rekkje europeisk land, rann prosjektet likevel etter kvart ut i sanden mot slutten av 1970-talet.

På 1980-talet erstatta Thiriart ideen om eit europeisk imperium med ein endå meir ambisiøs idé. Han drøymde om eit «eurosovjetisk imperium» som skulle strekkja seg frå Vladivostok og like fram til Dublin. Det var ikkje før Sovjetunionen fall at ideen faktisk skulle få bein å gå på. Berre nokre månader før han døydde, i august 1992, reiste Thiriart til Moskva, saman med ein delegasjon frå nettopp det nemnde partiet Parti Communautaire National-Européen. Der møtte dei blant andre ei komande stjerne for den intellektuelle ekstreme høgresida. Namnet hans? Aleksandr Dugin.

Dugin har ei fargerik, politisk karriere bak seg, blant anna gjennom den ortodokse, ultranasjonalistiske gruppa Pamyat, via det såkalla nasjonalbolsjevikiske partiet og gjennom tidsskriftet Elementy, som han sjølv starta, og som var inspirert av blant andre Thiriart. Tidleg på 2000-talet stifta han Eurasia-partiet, eit parti der draumen om ein eurasisk akse, og – ikkje minst – ein djuptgåande antiamerikanisme stod sentralt, eller for å sitera ei av Dugin sine bøker:

Det nye eurasiske imperiet vil bli skapt med utgangspunkt i det grunnleggande prinsippet om ein felles fiende: forkasting av atlantisismen, av USAs strategiske kontroll og at me nektar å la liberale verdiar dominera oss. Denne felles sivilisatoriske impulsen vil utgjera grunnlag for ein politisk og strategisk union.

Kva rolle Dugin eigentleg speler i dag er litt vanskeleg å seia. Det som let seg slå fast er at han har gått frå å vera ein fullstendig perifer figur til i blant å dukka opp nær mainstream i russisk politikk. Han har vorte ein intellektuell av tyding, med mediagjennomslag, og det trass i at han ligg nært fascismen. Nokre meiner også at Dugin sine idear om eit russiskdominert Eurasia som motvekt til nordamerikansk hegemoni speler ei rolle for rådande russisk utanrikspolitikk. Når det er sagt kan nok Dugin si rolle i russisk politikk også overdrivast, og det er verdt å leggja merke til at han i fjor haust mista arbeidet ved statsuniversitetet i Moskva. Det skjedde etter at tusenvis signerte eit opprop mot han, i lys av beint ut blodig retorikk andsynes Ukraina.

Det er likevel liten tvil om at Dugin har eit publikum. Det finn han i Russland, det finn han blant pro-russiske separatistar i fleire tidlegare sovjetstatar, inklusive Ukraina, og det finn han også i Vesten. Nokre døme kan nemnast: Fleire av bøkene hans – inklusive The Eurasian Mission – er utgjeve på det britisk-baserte forlaget Arktos, som også publiserer bøker av ei rekkje skribentar innanfor det såkalle nouvelle droite, ‘nye høgre’. Den norske nettstaden Kulturverk har publisert fleire artiklar skrive av russaren. Det tyske høgreradikale tidsskriftet Zuerst! – ein arvtakar etter eit tidlegare tidsskrift kalla Nation & Europa – har portrettert han. Flamske Nationalistische Studentenvereniging – ein studentorganisasjon som tradisjonelt har vore rekna å stå nært Vlaams Belang – inviterte Dugin til ein konferanse i april i år. I Ungarn har partiet Jobbik – eit av dei mest ytterleggåande og eit av dei største høgreradikale partia i europeisk politikk – ein klårt pro-russisk politikk. I 2013 drog partileiaren Gábor Vona til Moskva for å halda føredrag på statsuniversitetet i Moskva. Han var invitert dit av Aleksandr Dugin.

Men kanskje aller mest slåande: Sommaren 2014 fann ein konferanse stad bak lukka dører i Wien. Offisielt handla konferansen om den historiske Wien-kongressen, men den sveitsiske avisa Tagesanzeiger lukkast å få bekrefta frå fleire kjelder at ein hadde snakka meir om korleis liberalismen og den «sataniske» homolobbyen skulle staggast. Til stade var Aleksandr Dugin, men også Marine Le Pen si niese Marion Maréchal Le Pen – barnebarn av den no suspenderte partistiftaren, og dessutan tidlegare nemnde Aymeric Chaprade. Det same var også leiaren i det austerrikske høgreradikale partiet FPÖ, Heinz-Christian Strache, samt partikollegaen Johann Gudenus. Bulgarske Volen Siderov var der òg.

Prorussisk, antieuropeisk eller båe delar?

Om ein går gjennom lista over europeiske høgreradikale parti vil ein oppdaga at påfallande mange av dei har innteke prorussiske posisjonar i løpet av dei siste åra, medan andre – som bulgarske Ataka – har hatt det lengre.

Det finst unntak. Den latviske nasjonalliansen, som inkluderer det tidlegare høgreradikale partiet Visu Latvijai (‘Alt for Latvia’) er til dømes langt frå venleg innstilt til Russland. Rumenske Partidul România Mare, ‘Det storrumenske partiet’ – som fekk nesten 20 prosent av stemmene i 2000, men som fall ut av nasjonalforsamlinga berre åtte år seinare – har heller ingen prorussisk posisjon. I båe høve ville ein slik posisjon stå i klår kontrast til partia sin eigen nasjonalistiske politikk.

I somme høve ser denne vendinga ut til å vera mest opportunistisk, og knytt til partia sine haldningar til EU. I andre høve – og då særleg i dei mest radikale av partia – blir Russland konkret peika ut som eit alternativ, som eit land som står for ein annan, betre og påstått sunnare kurs. I nokre høve kan det også vere snakk om ein kombinasjon.

Dei siste månadane har det vakt oppsikt i Frankrike at Front National har tatt opp eit stort lån i den Moskva-baserte banken FCRB. «Pengar stinkar ikkje», kommenterte FN-politikaren Christian Bouchet, som meinte at det ikkje kunne vera noko problem å låna pengar frå ein russisk bank. Det som kanskje luktar litt strammare er at Bouchet sjølv vert omtalt som «ein leiande nasjonalrevolusjonær», og i eit intervju framhevar inspirasjonen han har fått frå både Thiriart og Dugin. I det same intervjuet, utført av ei ultranasjonalistisk nettside, seier han: «Når det gjeld Russland, ynskjer me ein sterk og djuptgåande allianse som strukturerer kontinentet vårt rundt aksen Paris-Berlin-Moskva».

«Putin-forståarene»

I Tyskland har uttrykket «Putinversteher» – Putin-forståar – dukka opp den siste tida. I august i fjor kom journalisten Reinhard Mohr med eit ramsalt åtak i Frankfurter Allgemeine:

Alle Putin-forståarane, fridomshatarane, kabarettalarane, måndagsdemonstrantane[1], hatbloggarane, opinionsagentane og konspirasjonsteoretikarane frå høgre til venstre har ein ting til felles: djup forakt for det vestlege demokratiet. Dei har tydelegvis meir forståing for machoautokraten Putin […].

Som andre europeiske land har også Tyskland høgreradikalarar med tydelege Putin-sympatiar, men Mohr peiker altså også på venstresida. Han vender seg her mot den «modne økoborgaren med fasjonabelt skjegg» som anten er ein «panseksuell veganar» eller «konspiratorisk utdanna», ein som veit at bankar, media og hemmelege tenester manipulerer oss alle, og at den planlagde frihandelsavtalen med USA vil føra til Europas undergang. Han stemmer vanemessig på Dei grøne, på Die Linke eller på piratane, sjølv om han kritiserer dei for å vera «for tilpassa» alt etter det tredje glaset Cotes du Rhone».

«Kva som er venstre ved det, er vanskeleg å seia», heldt Mohr fram, og hamrar laus på kaféstrategen som er ein del av «den globale konsumeliten». Denne inntek posisjonar som er lett å forveksla med ein annan politisk kant: «den prinsipielle, ofte antisemittisk begrunna motstanden mot Amerika og Israel, ‘Wall Street’ og ‘Hollywood’. I møtet med Putins Russland, som bestemt går i retning diktaturet, krev ein derimot ‘meir følsemd’».

Mohr si framstilling er sjølvsagt noko av ein karikatur, men karikaturen er ikkje heilt umogleg å kjenna att. Partiet Die Linke har eit noko komplisert tilhøve til Putin og til Putins Russland. På den eine sida kritiserer ein gjerne Putin, særleg i samband med russisk innanrikspolitikk. Partileiaren Katja Kipping har i eit intervju med Die Welt sagt at Russland er langt frå eit levande demokrati, og har slått fast at Die Linke ikkje har noko søsterparti i eit Russland der det einaste «breitt forankra og Kreml-uavhengige opposisjonspartiet er det gamle, rett ortodokse kommunistiske partiet». Tidlegare har Kipping også markert seg gjennom støtte til det russiske, feministiske punkrockkollektivet Pussy Riot.

På den andre sida vert Putins Russland ofte møtt med forståing av Die Linke, som har røter i det gamle austtyske kommunistpartiet. Partiet har innteke ein sterkt kritisk posisjon til dei økonomiske sanksjonane mot Russland, og har bede vestlege land godta folkeavstemminga på Krim. Samstundes har fleire politikarar frå Die Linke knytt kontaktar austover. I februar vitja to av dei – Wolfgang Gehrke og Andrej Hunko – den sjølverklærte folkerepublikken Donetsk, den russiske separatistrepublikken i aust-Ukraina. Der møtte dei blant anna Aleksandr Zakhartsjenko, «folkerepublikken» sin statsminister. Tidlegare har Die Linke-politikarar også delteke som «valobservatørar», både på Krim og i Transnistria, den russisk-støtta utbrytarrepublikken i Moldova. På Krim bestod den tyske delegasjonen av fire Die Linke-medlemer og eitt medlem av den sterkt høgreradikale grupperinga Neue Rechte.

Den amerikanske historikaren Timothy Snyder har gått så langt som å seia at partiet «opererer innanfor ein viss virtuell røyndom laga av russisk propaganda». Der har den europeiske venstresida som oppgåve å kritisera den ukrainske høgresida, men ikkje den europeiske, og iallfall ikkje den russiske.

Her er det på sin plass med ei lita avsporing: Ukrainsk høgreradikalisme er eit høgst reelt fenomen, og etter omveltinga i Ukraina har fleire høgreradikalarar – blant dei folk med ei direkte høgreekstrem fortid – kunne spela ei viss rolle, sjølv om dei vart svekka i parlamentsvalet i oktober.[2] Den såkalla Azov-bataljonen, ein friviljug ukrainsk bataljon med klåre band til høgreekstremisme, har – med rette – fått merksemd i ei rekkje vestlege media. Den kunne fått endå meir merksemd, som eit døme på korleis ytre høgrekrefter har utnytta krigen i det austlege Ukraina til sin fordel. Likevel er det underleg når høgreradikale krefter i Ukraina får stor merksemd frå ytste venstrekant, medan høgreradikale krefter i Russland får langt mindre.

Ei drivkraft for Putin-forståing ser ut til å vera, slik Reinhard Mohr er inne på, rein antiamerikanisme. På den ytste venstresida er antiamerikanismen ein lang tradisjon, men i Tyskland har den også vunne breiare terreng dei siste åra. Avsløringa av National Security Agency (NSA) si overvakingsverksemd i Europa har truleg bidrege til dette. Veksande skepsis til USA leier også til veksande skepsis til politikken både USA og EU fører andsynes Ukraina. Alternative forståingar vert betre salsvare, sjølv når dei er skapt gjennom russisk propaganda.

Kva heiter «Putinversteher» på norsk?

Noreg har ikkje noko høgreradikalt parti tilsvarande partia omtalt fyrst i denne artikkelen. Og på den parlamentariske norske venstresida skal ein leita lenge før ein finn Putin-forståarar.

Men ein finn dei likevel også her til lands. Den viktigaste av dei er kanskje historikaren Bjørn Nistad, tidlegare fyrstelektor ved Universitetet i Oslo; ein mann som har gjort seg merkt ved å innta ei svært venlegsinna haldning til Putin. Han meiner den russiske presidenten er ein stor statsleiar på line med Churchill, og ein mann som har redda Russland.

Nistad har også hevda at Russland er meir demokratisk enn Noreg, og at «[r]ussiske politikere hadde utvilsomt et større folkelig mandat til å forby propaganda for homofili rettet mot mindreårige enn norske politikere hadde til å innføre kjønnsnøytral ekteskapslovgivning». Han har omtala den folkelege omveltinga i Ukraina som eit vestlegstøtta statskupp, uttrykt støtte til den russiske annekteringa av Krim og meint at også det austlege Ukraina bør innlemmast i Russland.

Kort tid etter omveltinga beklaga Nistad at den tidlegare ukrainske presidenten, Viktor Janukovitsj, ikkje hadde hatt «mot og styrke nok til å sørge for en ‘kinesisk’ løsning på krisen i Ukraina», ved hjelp av «stridsvogner, maskingeværer og lignende». «Noen hundre drepte fascister og høyreekstremister hadde vært en liten pris å betale for at erklærte fascister ikke skulle kunne kuppe til seg makten i en av Europas mest folkerike stater», skreiv Nistad.

Også Christian Tybring-Gjedde i Frp har tedd fram som Putin-forståar, om enn på ein langt forsiktigare måte. «Jeg reagerer på den kraftige og kategoriske fordømmelsen av Putin. Jeg vil ikke angripe min egen regjering, men det må gå an å se at han står overfor et veldig vanskelig dilemma her», sa Tybring-Gjedde til Klassekampen i mars i fjor. «Jeg tilhører dem som mener at Vesten og spesielt USA burde ha tenkt seg mer om før man gikk ut med umiddelbar og voldsom fordømmelse».

I september fulgte Tybring-Gjedde opp med å be regjeringa distansera seg frå «den harde fordømmelsen» av Russland, men han understreka også at Putin har brote folkeretten, og at den russiske statsleiaren neppe er til å stola på.

På motsett side av norsk politikk finn ein røyster som ligg nærare paradokset i Die Linke; røyster som kombinerer tidvis kritikk mot Putin med stadig kritikk mot vestlege land og ukrainske myndigheiter.

Å framstille omveltinga i Ukraina som eit kupp har vore langt frå uvanleg på den utanomparlamentariske, radikale venstresida. Joakim Møllersen i Radikal Portal er blant dei som har lagt fram eit slikt syn, samstundes som han har skulda Noreg for å støtta «tvilsomme krefter», i lys av norsk støtte til dei nye myndigheitene i Kiev. Argumentet kviler på høgreradikale og høgreekstreme innslag i Ukraina. AKP-veteranen Pål Steigan går lenger. Han omtaler konsekvent ukrainske myndigheiter som ein junta og omveltinga i landet som eit CIA-støtta statskupp. Han vil likevel ikkje ha på seg at han er Putin-venleg:

Jeg ser ingen grunn for meg til å være Putin-vennlig. Putin er en kristen-konservativ kapitalistisk og imperialistisk politiker. Jeg mener Russland trenger en ny sosialistisk revolusjon for å styrte Putin og den monopolkapitalistiske klassen han representerer. På rullebladet sitt har Putin blant annet den svært blodige undertrykkinga av Tsjetsjenia og ødeleggelsen av hovedstaden Grozny.

Men det var ikke Putin som styrtet den valgte presidenten i Ukraina og innsatte et kuppregime med nazister. […] Det er et utvilsomt faktum at dersom vi ser på de siste 20 årene så er det ingen stat i verden som overgår USA når det gjelder å angripe og ødelegge land, krenke nasjonal selvråderett, rasere livsgrunnlag og drepe millioner av mennesker. Barack Obama føyer seg inn i rekken av krigsforbrytere fra presidentene Bush senior, Clinton og Bush junior. Enda så grove forbrytelsene til Putin har vært, så rekker ikke Russland USA til knærne når det gjelder masseødeleggelser og folkemord.

Heilt utan vener er Putin likevel ikkje. På nettsidene til den antimuslimske organisasjonen SIAN kan ein i ein artikkel frå mai 2013 – skrive av den dåverande SIAN-leiaren Arne Tumyr – lesa følgjande:

[Putin sa:] «Hvis vi vil overleve som nasjon bør vi lære av Amerika, Englands, Hollands og Frankrikes selvmord. De russiske skikker og tradisjoner er ikke forenlige med mangelen på kultur eller de primitive levemåtene hos de fleste mindretall. Når denne ærverdige lovgivende forsamling har påtenkt nye lover, bør den først tenke på våre nasjonale interesser – og se i øynene at mindretallene ikke er russere».

De folkevalgte i Dumaen ga Putin fem minutters stående bifall.

[…] Putin har skjønt det. Den russiske nasjonalforsamling har skjønt det – Stortinget har ennå ikke villet innse hva saken dreier seg om. […] Ikke bare SIAN – nå har også den russiske president – og faktisk hele det russiske folk – kommet med en advarsel til politikere over hele Europa.

For dei som misliker Europa som det er – uavhengig av kva dei vil ha i staden – har Russland forbausande ofte sigla opp som eit slags alternativ.

Fotnotar:

1: Den tyske anti-muslimske gruppa Pegida demonstrerer på måndagar.

2: Her gjekk imidlertid det populistiske, nasjonalistiske Radikale partiet fram. Det Radikale partiet er eit samansett fenomen, men har også innslag av høgreradikale krefter. Partileiaren Oleh Lyashko har med rette også fått kraftig kritikk for menneskerettsbrot mot krigsfangar frå russisk-separatistisk side

Putin-TV

Fra 02/15.

Sent i januar 2015 er det liten grunn til å tro at den russiskstøttede krigen som har ridd Ukraina siden februar året før vil ta slutt med det første.

John Færseth.
Foto: Arnfinn Pettersen.

I den beleirede millionbyen Donetsk, senter for opprøret som har tatt navnet Folkerepublikken Donetsk eller Novorossija, har opprørsstyrkene nylig klart å erobre den internasjonale flyplassen, som i åtte måneder har vært et symbol på ukrainsk motstandsvilje. Mens flere av forstedene ligger mer eller mindre i ruiner går livet sin gang i sentrum av Donetsk, til tross for at byen har opplevd en tragedie denne dagen: Minst ni mennesker ble drept av en granat som traff en trolleybuss.

På skjermen i det ene hjørnet av baren som fungerer som møtested for journalister er opprørsstyrker i gang med å paradere fangede ukrainske soldater fra flyplassen forbi åstedet. Gråtende lokalbefolkning – stort sett eldre mennesker – har møtt opp for å kaste snøballer, slå og skrike skjellsord til soldatene.

Journalister og aktivister

Denne behandlingen strider mot alle konvensjoner for behandling av krigsfanger. Til tross for dette er den britiske journalisten Graham Philips, som sitter overfor meg ved det lille voksdukdekkede bordet, ambivalent: «Det handler om å konfrontere dem med det de har vært med på, å bevisstgjøre dem», forklarer han. «De har valgt å være del av den ukrainske regjeringshæren, da er de også medansvarlige for dette.»

Graham er en spedbygd, skallet engelskmann med et mildt oppsyn og et tonefall som får ham til å virke mye yngre enn sine 35 år. Faktisk minner han mer om en som selger krystaller og tarotkort enn om en krigsreporter. Mens fjernsynet viser bilder av de døde i den knuste og blodstenkte trolleybussen, akkompagnert av en blanding av skrekk- og sørgemusikk, forteller Graham om seg selv. Han har bodd i Ukraina i flere år, og eier et hus i Odessa som han har måttet reise fra etter å som en sikkerhetstrussel ha blitt erklært uønsket i landet. Akkurat nå befinner han seg ulovlig i Ukraina, og må holde seg i områder utenfor Kievs kontroll.

For tiden arbeider han for en russisk nyhetskanal, Life News, som til tross for at den er russisk-eid sender på engelsk. Han er imidlertid mest kjent for sitt arbeid som frilansjournalist for fjernsynskanalen og nettstedet RT, tidligere kjent som Russia Today.

Etter hvert får vi selskap av Patrick, en annen brite med hestehale og det samme nesten overdrevet milde oppsynet. Patrick forteller at han driver sin egen videokanal på nettstedet YouTube der han «dokumenterer sannheten». Dette førte ham til Krim i mars 2014, og derfra videre til Donetsk der han fikk jobb som journalist for RT.

Etter at vi har drukket ut og delt en tallerken panerte ostepinner inviterer Graham og Patrick meg med til likhuset for å se på levningene av de ni som mistet livet tidligere på dagen. På veien går vi innom en kiosk for å handle en flaske vodka til de ansatte.

Siden jeg ikke har noe behov for å se på istykkerrevne kropper, velger jeg å vente i et hvilerom. Der forsøker jeg etter beste evne å holde ut en lukt jeg helst ikke vil tenke på hvor kommer fra. En hvitskjegget veteran fra de sovjetiske spesialstyrkene Spetznaz forsøker å imponere – eller oppmuntre – en aserbajdsjansk unggutt som er ny i jobben ved å fortelle om erfaringene sine fra Tsjekkoslovakia i 1968 og Afghanistan på 1980-tallet. Før Graham og Patrick går inn rekker jeg å legge merke til at begge to har med seg både foto- og videokamera. Opptak fra likhuset dukker senere opp på Patricks YouTube-kanal.

Propaganda og hybridkrig

Life News, RT og YouTube-kanaler som Patricks inngår alle i en propagandaoffensiv fra russisk hold. Offensiven inkluderer «gamle» medier som TV og aviser og «nye» som blogger og YouTube, og retter seg både mot Russlands egen befolkning og mot omverdenen.

Stadig flere anser propagandaoffensiven for å være en del av Russlands hybridkrigsstrategi, som inkluderer (mer eller mindre skjult) militærmakt, økonomisk press, diplomatisk virksomhet, informasjon – og desinformasjon.

Russiskspråklige medier har de siste årene presentert et bilde av Vesten som et dekadent samfunn. Her får homofile lov til å gifte seg og adoptere barn, og der det er et tidsspørsmål før pedofile får lov til det samme. Samtidig utmales Vesten som en farlig motstander som truer et Russland som bare ønsker å leve i fred.[1]

I tillegg kommer sendinger rettet mot russisktalende minoriteter i andre tidligere sovjetland. I de områdene som i dag utgjør separatistrepublikkene i Ukraina ble det i forkant av opprøret hevdet at de nye myndighetene i Kiev planla pogromer mot russiskspråklige. Russiske innenriksmedier har også spredt påstander om at ukrainske regjeringssoldater har korsfestet småbarn[2] og at NATO-tropper allerede er på plass i Ukraina.

Nye medier tas også i bruk. Et eksempel er videoen «Jeg er en russisk okkupant». Videoen er laget av en ukjent videoblogger, men er blitt delt av titusener, deriblant Russlands visestatsminister Dmitri Rogozin. I videoen fremstilles Russland som en kraft for sivilisasjon og velstand, fra Sibir til de baltiske statene, i skarp kontrast til vestlige verdier fra «såkalt frihet og demokrati» til homofili.

Overfor omverdenen sprer engelskspråklige medier et kakofonisk budskap som delvis benekter Russlands rolle i konflikten og delvis gir så mange alternative forklaringer at det etterlater seeren i avmakt og forvirring over hva som egentlig foregår.

Russia Today

Det mediet som har fått klart mest oppmerksomhet her, er Russia Today, i dag kjent som RT. Russia Today ble grunnlagt i 2005 av nyhetsbyrået RIA Novosti, som var en etterfølger av det statseide sovjetiske nyhetsbyrået APN og som, for å gjøre ting enda mer forvirrende, i dag selv bruker navnet Russia Today.

Den opprinnelige tanken bak kanalen var å prøve å bedre på det forholdsvis dårlige imaget Russland hadde pådratt seg i utlandet. Særlig var imageproblemet merkbart i USA, der undersøkelser viste at de fleste amerikanere assosierte Russland med kommunisme, snø og mafia samt tvilsomme «merkevarer» som Kalasjnikov og Molotov-cocktails.

Mange russere – ikke minst i kretsen rundt president Vladimir Putin – mente også at utenlandske nyhetskanaler fokuserte alt for mye på de negative sidene ved det store landet i øst. Dette forklarte de med at mange utenlandske korrespondenter primært pleide kontakt med den liberale opposisjonen som var misfornøyde med regimet. Enkelte hvisket til og med om at de samme korrespondentene var betalt av lobbygrupper tilknyttet opposisjonelle oligarker som Mikhail Khodorkhovskij.[3]

Midt på 2000-tallet var Russland igjen i ferd med å reise seg som internasjonal stormakt etter nedgangstiden under Gorbatsjov og Jeltsin. Et av slagordene var at det var på tide å erstatte den «unipolare», amerikanskdominerte verdenen som hadde eksistert siden slutten på den kalde krigen med en «multipolar», med flere maktsentra. Det tidlige 2000-tallet var også en tid der det flere stilte spørsmål ved det angloamerikanske ståstedet som internasjonale nyhetskanaler som CNN og BBC i stor grad la til grunn for nyhetsdekningen. Den samme tanken lå for øvrig bak grunnleggelsen av den engelskspråklige arabiske nyhetskanalen al-Jazeera i 1996. Det var dermed ikke noe spesielt langt sprang til å tenke at Russland også kunne trenge en kanal som kunne fremme landets interesser internasjonalt.

Russia Today ble ingen umiddelbar suksess. Kanalen ble heller ikke tatt særlig alvorlig av andre nyhetsmedier: I årene mellom 2005 og 2008 ble den bare referert åtte ganger som kilde av norske aviser, mindre enn en tiendedel av al-Jazeera. Mye tyder på at dette var bakgrunnen for at Russia Today skiftet redaksjonell linje rundt 2008-2009. Ifølge den russiske journalisten Peter Pomerantsev sluttet Russia Today å fremheve Russland. I stedet satset kanalen på å få Vesten til å se verst mulig ut.

Et virkemiddel var å gripe tak i og gi solid sendetid til vestlige «dissidenter». Occupy-demonstrasjonene som fant sted i mange land rundt 2010-2011 ble til eksempler på at disse landene stod på randen av revolusjon. Julian Assange fra Wikileaks fikk sitt eget TV-program i 2012, mens både Webster Tarpley fra den nyfascistiske LaRouche-bevegelsen, konspirasjonsteoretikeren Alex Jones og den diskrediterte fredsforskeren Johan Galtung har blitt intervjuet som eksperter eller analytikere. Fra Norge har religionshistoriker Hanne Nabintu Herland fått anledning til å problematisere hvordan sekulariseringen av samfunnet truer tradisjonelle verdier. Vestlig kritikk av Russland har på sin side blitt avfeid med å peke på problematiske sider ved vestlig politikk. For eksempel ved å sammenligne dødsfallet til advokaten Sergei Magnitskij (som døde i fengsel etter å ha etterforsket korrupsjon) med fangene på Guantanamo.

Russia Today har fra starten operert med et budsjett i milliardklassen finansiert fra Kreml og fra sympatiske forretningsfolk, noe som har gjort det mulig å tiltrekke internasjonalt respekterte journalister som CNN-legenden Larry King, som har hatt sitt eget talkshow på kanalen siden 2013. Side om side med veteranen King har glade amatører som Graham Philips og hans venn Patrick blitt rekruttert direkte fra å skrive blogger og drive YouTube-kanaler til en karriere som TV-reportere samtidig som det har blitt ansatt en lang rekke unge, ofte amerikanske journalister som har sett dette som sin store sjanse til å skaffe seg erfaring fra en internasjonal satellittkanal.

Bakkekrig og nettkrig

RTs sendinger er holdt i et profesjonelt og effektivt TV-språk med BBC som tydelig forbilde, der de fleste innslagene er mer eller mindre ordinære og balanserte nyhetsfortellinger. Til sammen har dette bidratt til å gi kanalen millioner av seere verden over, og over en million abonnenter på videonettstedet YouTube.[4]

Ikke alle har imidlertid vært like fornøyd med de redaksjonelle føringene som har blitt lagt. Journalisten Liz Wahl så det i utgangspunktet som en stor mulighet da hun ble ansatt ved Russia Todays kontor i Washington DC i 2011.[5]Men Wahl vakte internasjonal oppsikt i mars 2014, da hun sa opp jobben «på direkten»[6] i protest mot kanalens dekning av den russiske intervensjonen på Krim-halvøya. Hun oppfattet dekningen som hvitvasking av Russlands handlinger, og det er vanskelig å ikke gi Wahl rett i denne kritikken.

Nyhetssaker fra kanalens nettsted beskrev løsrivelsen som en legitim handling med full støtte i befolkningen, som fant sted uten bruk av makt til tross for protester fra «kuppregjeringen» i Kiev. Heller ikke den omstridte folkeavstemningen[7] om tilslutning til Russland ble problematisert, til tross for at den fant sted uten foregående debatt og uten observatører fra internasjonale organisasjoner. Tilsvarende ble overtagelsen av offentlige bygninger i Donetsk- og Luhansk-fylkene i Øst-Ukraina i april, som førte til opprettelsen av de to utbryterrepublikkene, omtalt som «folkelige oppstander». At russiske soldater var til stede ble ikke nevnt. Sammenstøtene i Odessa i mai 2014 der 32 prorussiske (og bevæpnede) separatister mistet livet i en brann ble i RTs versjon gjort om til en massakre på ubevæpnede demonstranter.[8]

En lignende propagandakrig ble ført under krigen mot Georgia i 2008, da Russia Today var full av innslag om «folkemordet» man hevdet ble begått i de prorussiske områdene i nord-Georgia. Sammenlignet med propagandaen som rettes mot det russiske hjemmepublikumet er det som formidles gjennom RT av en mer snikende art. Et eksempel er hvordan man på den ene siden gav et tilsynelatende objektivt og balansert bilde av hendelsene på Maidan, samtidig som tvilsomme grupper som den høyreorienterte organisasjonen Høyresektor[9] fikk uforholdsmessig stor plass til tross for den marginale rollen de spilte i Kiev. Men RTs TV-bilder av de uniformerte Høyresektor-medlemmene ga mange et bilde av revolusjonen som dominert av fascister.

En annen strategi ser ut til å være å skape tvil og forvirring, som i tilfellet med det malaysiske flyet som falt ned over krigssonen 17. juli i fjor. Mens de fleste ukrainske – og vestlige – medier har vært enige om at flyet mest sannsynlig ble skutt ned av en russiskprodusert BUK-missil avfyrt fra opprørskontrollert territorium, la RT seg fra første stund på en usikkerhetslinje: Av 20 mer eller mindre tilfeldig utvalgte artikler på RTs nettsted den første uken etter tragedien la fire klart skylden på ukrainske styrker, mens like mange fremstilte ansvaret som uklart. Bare to artikler nevnte at de prorussiske separatistene i «Folkerepublikken Donetsk» kunne ha stått bak, hvorav den ene presiserte at dette bare var noe ukrainske myndigheter «hevdet». Flere artikler siterte også president Vladimir Putin som uttalte at nedskytingen uansett var Ukrainas ansvar ettersom den fant sted over ukrainsk territorium og ikke ville funnet sted om det ikke hadde vært krig der. Andre igjen hevdet at Ukraina bar ansvaret for å ha dirigert flyet inn over en krigssone. Det ble til og med sådd tvil om hvorvidt flyet ble skutt ned fra bakken eller fra et fly.

I tillegg kom et par kommentarartikler av ren konspiratorisk art, der det ble spekulert om hvorvidt nedskytingen kunne ha vært et mislykket attentat mot Vladimir Putin, som skulle ha fløyet over Ukraina like før. Motivet skulle ha vært å stoppe Putin fra å inngå en avtale med Kina om en alternativ verdensbank som kunne utfordre dagens finanssystem. I artikkelen ble tilsvarende ønsker om å bevare status quo i verdensøkonomien sagt å ligge bak avsettelsen av Saddam Hussein og Gaddafi.[10]

Postmoderne propaganda

Vel så viktig som den rollen Russia Today har som propagandakanal, er den plassen kanalen gir til vestlige konspirasjonsteoretikere. Få dager etter Utøya-massakren var for eksempel den amerikanske radioverten Alex Jones, kjent for sine påstander om en global, satanistisk inspirert maktelite med planer om verdensherredømme, gjest i studio. Her fikk han lansere teorier om at drapene i virkeligheten var organisert av «globalistene» i den hensikt å diskreditere patrioter som motsatte seg planer om en verdensregjering.

Andre intervjuobjekter har inkludert Webster Tarpley fra den nyfascistiske LaRouche-bevegelsen og den isolasjonistiske politikeren Ron Paul. Den tyske nynazisten Manuel Ochsenreiter har flere ganger blitt presentert som i ulike roller: Som «observatør» i Donetsk-regionen i det østlige Ukraina, som ekspert på tysk etterretning eller som politisk kommentator. Her har Ochsenreiter blant annet sammenlignet Russlands annektering av Krim med den tyske gjenforeningen. Mye plass vies også til den regjeringskritiske og høyreorienterte «patriot»- og militsbevegelsen i USA, som regel uten kritiske spørsmål. Enkelte reportasjer har til og med luftet teorier om «chemtrails», dvs. at kondensstriper fra jetfly egentlig er en slags kjemisk krigføring. Eller at bombeangrepet i Boston skjedde i regi av amerikanske myndighetene, og at Barack Obama i virkeligheten er født i Kenya. Den spanske utgaven av RT skal sågar ha hevdet at ebola-viruset er USAs verk.[11]

På dette området – og i dekningen av nedskytingen av det malaysiske flyet, fremstår RT som en type propaganda ulik det vi er vant til fra tidligere. Mens tradisjonell propaganda forsøker å overbevise lesere, seere eller lyttere om at dens egen posisjon er den riktige, står RT her for en postmoderne propagandaform der målet er undergrave den rådende konsensus om hva som skjer i verden og etterlate seeren i forvirring og avmakt. Sentralt i denne tilnærmingen er en nihilistisk grunnholdning der ingen ting er sant og der alt er «fortellinger».

Flere forfattere har da også beskrevet dagens russiske virkelighet som postmoderne, uten noen ideologisk kjerne. I stedet er kretsen rundt Vladimir Putin opptatt av å bygge fortellinger som underbygger vekslende allianser med alt fra teknokrater til nasjonalister og ortodokse kristne. Gleb Pavloskij, en tidligere «insider» i Kreml, har på samme måte sammenlignet sovjetisk og moderne russisk propaganda ved å vise til at mens førstnevnte forsøkte å vise at Sovjetunionen og kommunistpartiet hadde rett, er det man gjør i dag å «skape virkeligheter».[12] I så fall er det mulig å se den «forvirringspropagandaen» som pågår overfor utlandet som utslag av samme filosofi. I tillegg har den den bonusen at «motstanderne» må bruke tid på å tilbakevise påstander som blir fremmet i stedet for å konsentrere seg om sitt eget budskap.

Andre, som den polsk-amerikanske forfatteren og journalisten Anne Applebaum,[13] har påpekt at Russland de senere årene har fått støtte fra EU-skeptiske krefter flere steder i Europa. Mens noen av disse som det tyske partiet Die Linke og greske Syriza tilhører venstresiden i politikken, tilhører flertallet (fra franske Front National til ungarske Fidesz og Jobbik) i varierende grad den ytre høyrefløyen. Kreftene på ytre høyre oppfatter globaliseringen og «globalistene» i EU og USA som trusler mot lokale kulturer og tradisjoner. Dette er en posisjon de deler med grupper enda lenger til høyre: For det identitære «nye høyre» er selve ideen om universelle menneskerettigheter og likhet en misforståelse, og et eksempel på hvordan «Vesten» – som for mange her defineres som Amerika og ikke som Europa – har kolonisert verden og påtvunget den sine egne «totalitære» verdier.

For høyreekstreme og nynazistiske grupper er dette en del av en plan fra «pengemaktens» eller «maktelitens» side for å redusere menneskene til konsumenter og arbeidskraft. Dette er en forestilling de deler med mange i konspirasjonsbevegelsen, som også på sin måte er en reaksjon på globaliseringen. Alt dette har fått mange av disse til å se til Russland som noe av et «fyrtårn», som våger å stå opp mot globaliseringen og den amerikanske imperialismen, delvis inspirert av den russiske tenkeren Aleksandr Dugin som ser dagens situasjon som en ny kald krig mellom Russland og en «atlantisk» blokk med sentrum i USA.

Flere representanter for disse partiene har de senere årene valfartet til Russland. Det har gitt gevinst, for eksempel i form av generøse lån, slik Front National sikret seg. Også Ungarns prorussiske og tilsvarende EU-negative president Viktor Orban klarte i fjor å skaffe seg et stort (og hemmelig) lån til bygging av et nytt atomkraftverk. Hensikten med denne støtten er ifølge Anne Applebaum å styrke EU-kritiske og NATO-kritiske stemmer, spesielt i de tidligere kommuniststatene i Øst-Europa.

Om man legger Applebaums vurdering til grunn, fremstår mikrofonen som gis til konspirasjonsteoretikere og ekstremister i et annet lys, som en måte å styrke og oppmuntre alle stemmer som kan hjelpe til å undergrave EU og NATOs posisjon.

Trollene mobiliserer

Det er også en del som tyder på at Kreml har rekruttert en armé av nettroll, som jobber med å bombardere kommentarfeltene til vestlige medier som The Guardian og Huffington Post med prorussiske meldinger.[14] Tidligere i år klarte den svenske avisen Dagens Nyheter å spore mange av disse tilbake til et kontorbygg i utkanten av St. Petersburg, der 250 personer hadde som jobb å produsere kommentarer og bloggposter.[15] Hensikten med dette er ifølge journalisten Luke Harding ikke så mye å påvirke, som å tvinge kritiske medier i utlandet til å bruke tid og energi på å rydde opp i kommentarfeltene og diskutere på twitter.[16] Slik skal man lære at det koster å kritisere Kreml.

I tillegg kommer de mange bloggene som aktivt kjemper for Russlands sak. Den mest kjente (og delte) er sannsynligvis Vineyard of the Saker. Bloggen har eksistert siden 2007 og er ifølge et intervju gjengitt på (konspirasjons)nettstedet Global Research drevet av en tidligere amerikansk militæranalytiker av russisk avstamning.[17] Men selv om bloggen ikke skulle være styrt av russiske myndigheter, er den i praksis et talerør for Kreml og deres støttespillere. Budskapet i bloggen kan oppsummeres som globaliseringskritisk, med brodd mot «imperiet», dvs. USA og til en viss grad EU. Budskapet er at Ukraina nå styres direkte fra Washington, og at Russland kjemper en forsvarskamp for å redde sin egen, østlige sivilisasjon.

I desember 2013 ble nyhetsbyrået RIA Novosti slått sammen med flere andre statseide mediebedrifter til konsernet Rossija Segodna, dvs. Russland i dag eller Russia Today. Lederen Dmitri Kiselev er en erfaren pressemann med et konservativt ståsted ikke langt fra det som i dag preger Russland, kjent for en hard linje mot det dekadente Vesten og som blant annet har uttalt at hjerter og organer fra homofile drept i trafikkulykker bør brennes siden de er uegnet til å holde andre i live.[18]

Sentralt her er en ny mediekanal lansert i november 2014, Sputnik News, som kombinerer radio, fjernsyn, nyhetsbyrå og nettavis. Sputnik News omtaler seg som «alternative nyheter», og «et alternativ til aggressiv vestlig propaganda». I motsetning til RT har det nettsider på en lang rekke språk, inkludert norsk.

Innholdsmessig ser Sputnik News ut til å være en fortsettelse av RT, med den samme blandingen av vanlige nyheter, propaganda og konspirasjonsteorier. Men innholdsmessig er Sputnik News «frekkere» enn RT. En av de første nyhetssakene handlet om at den islamske staten IS muligens selger barn fra Syria og Irak til Israel. Andre saker bærer preg av svært slurvete research,[19] noe som ikke har hindret det fra å oppnå en viss suksess i form av delinger i sosiale medier.

Mens forbildet for RT var tradisjonelle nyhetskanaler som Fox News og CNN, ser forbildet denne gangen ut til å være mer moderne nettsteder som BuzzFeed, tilpasset for å deles av nettbrukere over hele verden. Og hvem vet – kanskje ser du snart Sputnik News dukke opp i din egen Facebook-strøm?

Fotnoter:

1: http://news.yahoo.com/russian-president-putin-links-gays-pedophiles-122800122–spt.html

2: https://www.youtube.com/watch?v=Xf8Gt2Wnv74

3: http://foreignpolicy.com/2005/12/01/spinning-russia/

4: http://www.spectator.co.uk/features/9390782/the-truth-about-russia-today-is-that-it-is-putins-mouthpiece/

5: http://www.politico.com/magazine/story/2014/03/liz-wahl-quit-russia-today-putins-pawn-104888.html#.VO8TlP6G-H7

6: http://www.dailymail.co.uk/news/article-2587281/Id-looked-way-network-smeared-America-Journalist-resigned-air-Russia-Today-slams-network-Putins-propaganda-machine.html

7: http://rt.com/news/international-observers-crimea-referendum-190/

8: http://rt.com/news/156624-odessa-victims-protest-burnt/; http://www.nytid.no/odessa-ett-ar-etter-stille-etter-stormen/

9: http://fritanke.no/index.php?page=vis_nyhet&NyhetID=9586

10: http://rt.com/op-edge/173788-malaysian-plane-crash-ukraine/

11: http://www.spectator.co.uk/features/9390782/the-truth-about-russia-today-is-that-it-is-putins-mouthpiece/

12: http://www.interpretermag.com/wp-content/uploads/2014/11/The_Menace_of_Unreality_Final.pdf

13: http://www.spectator.co.uk/features/9447782/how-vladimir-putin-is-waging-war-on-the-west-and-winning/

14: http://www.buzzfeed.com/maxseddon/documents-show-how-russias-troll-army-hit-america#.gyxKaELE3

15: http://www.dn.se/nyheter/varlden/de-ar-putins-soldater-pa-natet/

16: http://www.interpretermag.com/wp-content/uploads/2014/11/The_Menace_of_Unreality_Final.pdf

17: http://www.globalresearch.ca/the-ukraine-as-we-know-it-is-gone-forever/5407895

18: http://www.huffingtonpost.com/huff-wires/20131209/eu–russia-news-agency/

19: http://euromaidanpress.com/2015/04/08/sputnik-news-or-manure-for-feeble-minds/

Apokalypsen som nettmagasin

Fra 02/15.

Et dypdykk i Den islamske statens tidsskrift Dabiq gir både innsikt i hvordan IS ser seg selv, og hva dens støttespillere ser i IS.

Øystein Sørensen.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Den 5. juli 2014 lanserte IS – Den islamske staten – et nytt engelskspråklig tidsskrift. Tidsskriftet har navnet Dabiq og er nettbasert.

Timingen for tidsskriftet var ikke tilfeldig. IS var tidligere kjent som ISIS eller ISIL, og før 2013 vanligvis kjent som al-Qaida i Irak.[1] Den 29. juni 2014 proklamerte gruppen at den opprettet et kalifat, og den 4. juli sto lederen Abu Bakr al-Baghdadi frem for offentligheten med en Ramadan-preken i den store moskeen i Mosul. I og gjennom prekenen erklærte al-Baghdadi seg som kalif med navnet Ibrahim, og gjorde med det krav på å være det religiøse, politiske og militære overhodet for alle muslimer.

I en offisiell proklamasjon om kalifatet het det:

O Muslims everywhere, glad tidings to you and expect good. Raise your head high, for today – by Allah´s grace – you have a state and Khilafah [Caliphate], which will return your dignity, might, rights and leadership.

It is a state where the Arab and non-Arab, the white man and black man, the easterner and westerner are all brothers.[2]

IS´ propaganda blir først og fremst forbundet med brutale videoer. Dabiq er en litt annen type propaganda, men på sin måte interessant nok. Og det er for all del brutalt nok, det man finner der.

Armageddon og kalifatet

Dabiq bekrefter og forsterker inntrykket man har fått gjennom IS´ mange propagandavideoer. IS er profesjonelle; de vet hva de gjør når de kommuniserer. De er også usedvanlig åpne, både om sine mål og om sine virkemidler. Og ikke minst: IS har i aller høyeste grad noe med islam å gjøre. De forfekter en tolkning av islam, og de legger stor vekt på å forankre sine handlinger og sitt allmenne ideologiske perspektiv i islam.

Tittelen på tidsskriftet har først og fremst symbolsk betydning. Dabiq er en by i det nordlige Syria, for tiden kontrollert av IS. Byen spiller en sentral rolle i muslimske forestillinger om Armageddon. Ifølge en velkjent hadith vil en avgjørende strid stå i Dabiq mellom muslimer og «Roma», vanligvis forstått som muslimenes fiender eller (i våre dager) ganske enkelt Vesten.[3]

Redaksjonen forklarer valget av navnet slik:

As for the name of the magazine, then it is taken from the area named Dabiq in the northern countryside of Halab (Aleppo) in Sham. This place was mentioned in a hadith describing some of the events of the Malahim (what is sometimes referred to as Armageddon in English). One of the greatest battles between the Muslims and the crusaders will take place near Dabiq.[4]

Forklaringen blir understøttet med et langt sitat fra angjeldende hadith.[5]

Man vil legge merke til den pedagogiske tonen – ment for muslimer som ikke uten videre er fortrolige med alle relevante skrifter. Man kan også legge merke til at begrunnelsen blir ledsaget av belegg, i form av sitat fra et relevant islamsk skrift. Endelig er det grunn til å merke seg den overordnede tematikken som ligger i navnevalget og begrunnelsen for det: Endetiden står sentralt i IS-ideologenes bevissthet.

I tillegg til den overordnede, symbolske betydningen har byen Dabiq historisk betydning. I 1516 var det et avgjørende slag her mellom ottomanerne og mamelukkene, et slag som endte med ottomansk seier og konsolideringen av Det ottomanske rike som den hegemoniske muslimske statsdannelsen. Ikke minst er følgende viktig i akkurat denne sammenheng: Den muslimske institusjonen kalifatet, som hadde levd en omtumlet tilværelse siden mongolene inntok hovedstaden Bagdad og drepte den siste kalifen i 1258, ble knyttet til Det ottomanske riket. Det klassiske kalifatet ble avskaffet i 1924, som en følge av at Det ottomanske riket brøt sammen i kjølvannet av første verdenskrig. Siden da har ingen gjort seriøse krav på å ha gjenopprettet kalifatet. Ikke før nå.

Leservennlig terrorromantikk

I skrivende stund er Dabiq kommet ut med åtte nummer. Hvert nummer har et hovedtema. Magasinet er rikt illustrert med en forseggjort layout og er svært leservennlig, i det minste for målgruppen.

Temaet i første nummer er kalifatet. Magasinet veksler mellom grundige, argumenterende artikler og mer lettlest stoff. Det grundige og argumenterende i første nummer dreier seg først og fremst om kalifatet selv – hvorfor forutsetningene for å opprette et kalifat er til stede og hvorfor IS har påtatt seg et slikt ansvar. Argumentasjonen dreier seg i stor grad om IS´ strategi og hvorfor den har vært korrekt helt siden den første tiden som Al-Qaida i Irak. Vi finner også en lang og sentral artikkel om begrepet Imahah – lederskap – som en allmenn bakgrunn for og legitimering av den nye kalifen. Det er verdt å merke seg at argumentasjonen i disse artiklene støtter seg svært tett på og legitimerer seg med sitater fra koranen og sentrale hadither. Eller for å si det på en annen måte: Det hagler med sitater som skal legitimere IS´ posisjoner. Det er praktisk talt ikke et eneste resonnement i slike artikler som ikke blir underbygget med koran- eller hadithsitater.

I artikler som disse er det tydelig at den primære målgruppen for tidsskriftet er muslimer. IS´ selvforståelse er at de forfekter den korrekte tolkningen av islam, og gjennom teologisk islamsk argumentasjon, spekket med koran- og hadithsitater, ønsker de å overbevise andre muslimer. Et hovedpoeng for IS er at verden er inndelt i to fiendtlige leire, og at alle må velge side. Dette er ikke en abstrakt, teoretisk betraktning. I og med at kalifatet nå er blitt en realitet, er krigen mellom de to leirene satt direkte på dagsordenen.

Maltrakterte lik

En annen side ved Dabiq er illustrerte beretninger om militære og politiske seire for IS og reportasjer fra områder IS betrakter som frigjorte. Dette stoffet byr på en nærgående visuell brutalitet som minner om IS´ propagandavideoer: Maltrakterte lik av fiendtlige soldater, for eksempel. En fotoreportasje fra et IS-frigjort område viser henrettelsen av angivelige landeveisrøvere.

Et viktig innslag i Dabiqs første nummer er en oppfordring til muslimer over hele verden om å emigrere til IS. Denne henstillingen går igjen i de påfølgende numrene. Under overskriften «A Call to Hijrah» heter det:

Therefore, rush O Muslims to your state. Yes, it is your state. Rush, because Syria is not for the Syrians and Iraq is not for the Iraqis. The earth is Allah´s. […]

The State is a state for all Muslims. The land is for the Muslims, all the Muslims. O Muslims everywhere, whoever is capable of performing hijrah (emigration) to the Islamic State, then let him do so, because hijrah to the land of Islam is obligatory.[6]

I tillegg til den generelle oppfordringen, har IS også mer spesifikke ønsker for emigranter. Den nye staten trenger spesialister på en lang rekke områder. I artikkelen «A Call to all Muslim Doctors, Engineers, Scholars, and Specialists» heter det:

We make a special call to the scholars, fuqaha´ (experts in Islamic jurisprudence), and callers, especially the judges, as well as people with military, administrative, and service expertise, and medical doctors and engineers of all different specializations and fields.[7]

IS trenger ikke bare eksperter på krigføring, de ønsker å trekke til seg eksperter over et vidt spekter. Akkurat dette poenget understreker et allment trekk ved Den islamske staten. Den tar sikte på å bygge opp varige, stabile institusjoner på det området den kontrollerer. IS forsøker å drive seriøs nasjonsbygging.

Statsdannelse og stammesamfunn

En annen viktig side ved IS´ overordnede perspektiver kommer til syne i en reportasje med tittelen «Halab. Tribal Assemblies». Reportasjen kan fortelle at IS-myndighetene i området har hatt møte med en rekke stammehøvdinger («elders and dignitaries»). I referatet heter det at IS´ «head of Tribal Affairs» i området trakk opp de store linjene rundt Den islamske statens mål:

[…] the mission of the Islamic State is neither local nor regional, but rather global. Furthermore, he called to implementing the Shari´ah, establishing the religion, promoting virtue and preventing vice.

Hensikten med møtet skulle være at IS-myndighetene ville gi stammene i området hjelp og støtte; “helping and communicating with them, working to fulfill their needs, and cooperating with them in piety and righteousness”.

Til gjengjeld krevde IS full lydighet. Stammehøvdingene ble også bedt om håndfaste uttrykk for støtte:

In return, the Islamic State (may Allah honor it) requested from its dignified, Arab tribes […] their backing, support, allegiance, advice, and du´a´. It also requested that they assist the Islamic State with their wealth, their sons, their men, their weapons, their strength and their opinion, and encourage their sons and their brothers to join the military body of the Islamic State.[8]

Det IS kunne tilby stammehøvdingene, var en liste som fortoner seg ganske så imponerende:

- Returning rights and property to their rightful owners

- Pumping millions of dollars into services that are important to the Muslims

- The state of security and stability enjoyed by the areas under the Islamic State´s authority

- Ensuring the availability of food products and commodities in the market, particularly bread

- The reduced crime rate

- The flourishing relationship between the Islamic State and its citizens.[9]

I referatet heter det videre at stammehøvdingene hadde en rekke spørsmål, og at møtet munnet ut i at mange (“several”) av dem sverget lojalitet til IS.

Denne reportasjen gir et propagandistisk uttrykt, men rimelig troverdig bilde av hvordan IS fungerer på grunnplanet. Organisasjonen søker aktivt og bevisst støtte i sunni-muslimske stammesamfunn i områder den kontrollerer. Den tilbyr ro og orden, økonomisk støtte og hjelp med materielle behov. I tillegg er det en del av pakken at IS tilbyr hjelp med islamsk rettsutøvelse, ved å opprette sharia-domstoler og håndheve en striks islamsk lovgivning. Akkurat dette tilbudet er av den typen det ikke er mulig å avslå. Mer generelt krever IS full lydighet og aktiv oppslutning om staten og dens mål.

For sunni-islamske landsbyer og stammer i det borgerkrigsherjede Syria vil denne kombinasjonen av gulrot og implisert pisk rimeligvis fortone seg som en fristende mulighet. Man kan dog legge merke til at reportasjen, til tross for den propagandistiske tonen, ikke gikk lenger enn til å notere at «several» av de tilstedeværende stammehøvdingene sverget lojalitet til IS. Det kan tolkes slik at enkelte av dem i det minste dro litt på det og ikke var villige til å ta imot tilbudet der og da.

IS eller Syndfloden

Det andre nummeret av Dabiq følger opp forestillingen om en skarp todeling i verden. Her kommer IS´ apokalyptiske perspektiv enda tydeligere fram. Hovedtemaet er syndfloden. Hele forsiden er viet en illustrasjon av en ark midt oppe i en (formodentlig verdensomspennende) syndflod. I en lang og grundig artikkel blir leserne fortalt «It´s either the Islamic State or the Flood». Artikkelstoffet presenterer den muslimske versjonen av fortellingen om Noah og syndfloden. Moralen er enkel: Den islamske staten er den eneste redningen. Alle som er mot den er dømt til fortapelse og undergang. Det som også er tydelig, er at undergangen er nært forestående.

Artikkelen inneholder også interessante betraktninger om IS´ tolkning av islam. Særlig det voldsomme angrepet på forestillingen om at mennesker har rett til å velge fritt:

From amongst the polluted ideologies that have afflicted people the entire world over throughout the course of the tyranny carried out by the forces of kufr [vantro, vår anmerkning], is the notion that the people can choose whether to follow the truth or to embark upon falsehood. This ideology teaches that no one has the right, regardless of whom he may be, to impose any creed or set of morals on anyone else even if that creed or set of morals is the truth revealed by Allah.[10]

I forlengelsen av dette allmenne synspunktet kritiserer artikkelen det den oppfatter som feilaktige islamforståelser hos muslimer. Også mange muslimer har blitt fanget inn av forestillingen om frie valg og ønsker å la folk velge selv, «without any sort of pressure or force used against them». Men en dypere forståelse av (den islamske varianten av) fortellingen om Noah vil ifølge artikkelforfatteren ødelegge fullstendig «the methodology claiming people should be given choice».[11] De syndefulle – alle mennesker unntatt Noah og hans familie – fikk ikke velge fritt uten at det fikk konsekvenser for dem, eller uten at de ble utsatt for tvangsmidler. De ble ikke bare straffet, de ble utslettet.

En konsekvens er at de som vet at de har rett, også har rett til å ta i bruk alle midler de måtte finne hensiktsmessige for å utbre det de vet er Sannheten. Opp til, og inkludert tvang, vold og masseutslettelse.

Jøder, sekulære og korsfarere

Av øvrig stoff merker man seg en tydelig uttrykt holdning til den da pågående krigen i Gaza. Dabiq nr 2 tordner på lederplass mot «the massacres taking place in Gaza against the Muslim men, women and children». Det blir forsikret at Den islamske staten ville gjøre alt som sto i dens makt for å

continue striking down every apostate who stands as an obstacle on its path towards Palestine. […] it is only a matter of time and patience before it reaches Palestine to fight the barbaric jews and kill those of them hiding behind the gharqad trees – the trees of the jews.[12]

I samme nummer finner vi også en artikkel om en av IS´ fiender, den sekulære kurdiske gruppen PKK og en henstilling om at konflikter med andre militante islamistiske grupper bør løses gjennom tradisjonell muslimsk megling. En billedreportasje om ødeleggelse av shiitiske gravmonumenter er påfallende entusiastisk i formen.

Innslag som etter hvert blir faste i hvert nummer er en orientering om personer og grupper som har sverget lojalitet til kalifen og en spalte der fiender i Vesten blir hengt ut («In the Words of the Enemy»). Den siste spalten er et uttrykk for at IS følger godt med på hva som foregår i fiendeland og at gruppen behersker en sarkastisk form. Eksempelvis heter det om den amerikanske senatoren John McCain:

On «12 June 2014», the crusader John McCain came to the senate floor to rant irritably about the victories the Islamic State was achieving in Iraq. He forgot that he himself participated in the invasion of Iraq that led to the blessed events unfolding today by Allah´s bounty and justice.[13]

På samme side (s.36) finner vi billedreportasjer om en kvinne som blir steinet til døde på grunn av utroskap og en utdeling av mat og andre nødvendighetsartikler til verdig trengende. Det er en demonstrativ understrekning av at IS oppfatter disse to fenomenene som to sider av samme sak. Eller kanskje mer presist uttrykt: Hjelp til de fattige og steining av utro kvinner er to nødvendige aspekter ved den samme, helhetlige forståelsen av verden.

Slaveri og slavehandel

Mye av stoffet i senere numre av Dabiq kan fortone seg som repetisjonsøvelser. Det er billedreportasjer om dagligliv med henrettelser og sosial velferd, uthengning av fiender og stadige oppfordringer til verdens muslimer om å emigrere til IS. En annen gjenganger er artikler som gir teologisk begrunnelse for IS´ handlinger og institusjoner. Et eksempel finner vi i nr. 7, der en artikkel gir en grundig begrunnelse for henrettelsen av den jordanske piloten Muath al-Kasaesbeh. Han ble brent levende, og Is’ brutalitet utløste mye kritikk for fra muslimsk hold.

I sitt seneste nummer (nr. 8) hyller Dabiq terroraksjonen i København i februar 2015 og tar terroristens handlinger til inntekt for seg, samtidig som hovedmålet for terrorhandlingen, Lars Vilks blir hengt ut med navn og bilde. Vi kan også notere at nr. 6 har som sitt hovedtema et oppgjør med det som oppfattes som Al-Qaidas feilslåtte strategi i Waziristan.

Enkelte bidrag skiller seg ut og påkaller spesiell interesse. Dabiq nr. 4 inneholder en lang artikkel med tittel «The Revival of Slavery before the Hour». Artikkelen er interessant av flere grunner, ikke minst den triumferende tonen. Det presenteres uten videre som en gladmelding at slaveriet nå er gjeninnført i verden. Mer konkret gjelder det kvinnelige yezidier som IS-styrker har tatt til fange.

Artikkelen inneholder en drøfting av slaveriet som institusjon, med en islamsk teologisk begrunnelse. Det dreier seg ikke bare om slaveriet som sådan, men om nærmere angitte regler for bruk, kjøp og salg av slaver, eksempelvis hva angår kvinner med små barn.

Interessant er også den teologiske begrunnelsen for at akkurat yezidikvinner kan tas og selges som slaver. Grunnen er at yezidier (etter noe om og men) blir betraktet som hedninger. Alternativet ville vært å kategorisere dem som frafalne muslimer. Da ville de ikke kunne tas som slaver, da ville de bli stilt overfor valget mellom å omvende seg til en korrekt islamsk tro eller bli drept.[14]

Artikkelen er også interessant i den forstand at den forsterker IS´ apokalyptiske perspektiv. Den «timen» det vises til i overskriften er selve apokalypsen. Gjenoppliving av slaveri blir betraktet som et viktig tegn på at endetiden nærmer seg, «one of the signs of the Hour».[15] På denne måten ser vi at IS oppfatter seg som sentral i å fremskynde apokalypsen.

Styrke og svakhet?

IS´ overordnede strategi skiller seg fra en gruppe som Al-Qaida. Også Al-Qaida har et universelt kalifat som mål, men målet er skjøvet til en ubestemt fremtid. Forutsetningene er, slik de ser det, ganske enkelt ikke til stede for å opprette noe kalifat her og nå.

Også sunni-baserte islamistiske aktører og grupper som foretrekker fredeligere virkemidler har et tilsvarende langsiktig mål. Man noterer seg i forbifarten at en velkjent islamsk kritikk mot IS fra en lang rekke muslimske lærde, i form av et åpent brev til IS-leder og pretendert kalif al-Bagdhadi fra september 2014, ikke inneholder noen avstandstagen fra ideen om det islamske kalifatet som sådan. Det er heller ikke snakk om noen avstandstagen fra målet i en mer allmenn forstand: et idealsamfunn styrt av sharia.[16]

Nettopp strategien med det erklærte kalifatet er IS´ store styrke og mulige svakhet. Kalifatets kanskje mest sentrale slagord er hovedtema for Dabig nr. 4: Remaining and Expanding. Slagordet vil fortelle oss (eller rettere sagt målgruppen) at IS´ kalifat er kommet for å bli. Det er en realitet, det vil fortsette å være en realitet – og det vil ekspandere. Det er helt åpenbart at dette slagordet fenger. IS´ realiserte kalifat har påfallende sterk appell til noen.

Her er det viktig å se nærmere på den store strategiske forskjellen mellom IS og Al-Qaida. Sistnevnte organisasjon satser på det vi kan kalle en global geriljakrig. Legitimiteten ligger i den geriljapregede, terroristiske virksomheten som i prinsippet kan ramme fienden overalt. Kampen oppfattes som langvarig, og endelig seier er noe som vil finne sted i en fjern fremtid. Med en slik strategi er ikke Al-Qaida avhengig av å kontrollere noe bestemt territorium over lang tid.

IS, på sin side, bygger sin legitimitet på å kontrollere et tilstrekkelig stort territorium og å bygge institusjoner på dette territoriet. Militære seire og erobring av territorier er en nødvendig forutsetning for at denne strategien kan lykkes. Kalifatet kunne proklameres, og kalifen kunne kreve lydighet fra muslimer verden over, takket være disse militære seirene. I neste omgang skal kalifatet gjennom sitt praktiske eksempel vise at det er stabilt – at det her og nå kan bygge et gjennomført islamsk samfunn. Men det er også nødt til å utvide sine grenser gjennom stadig nye militære seire.

Dette betyr at IS har lagt listen høyt. De er simpelthen avhengige av stadig nye seire, av fremgang. Dabiq er et propagandaorgan som kan fortelle om fremganger – nye byer som blir inntatt, nye grupper som sverger lojalitet til kalifen, nye velfungerende islamske institusjoner som blir bygget opp. Det gjenstår å se hvordan tidsskriftet vil fremstille de solide nederlagene som utvilsomt vil komme.

Råskapen i det åpne

Det sies ofte at mye av rekrutteringen til IS foregår gjennom internett, ved at mer eller mindre forvillede sjeler finner mening med livet gjennom å oppsøke og laste ned IS-propaganda på nettet. Dabiq er som nevnt nettbasert, og magasinet er så profesjonelt laget og utkommer så hyppig at man må anta at IS ser det som en viktig kanal for å spre sitt budskap. Men hvilken rolle magasinet spiller i rekrutteringen til IS må, i det minste foreløpig, være gjenstand for spekulasjon.

Men det er en annen refleksjon man kan gjøre seg. Propaganda går i stor grad ut på å stille seg selv og sin sak i et mest mulig flatterende lys, samt å stille motstandere og fiender i et minst mulig flatterende lys. I likhet med IS´ propaganda for øvrig, har Dabiq noen interessante særtrekk.

Her er ingen forsøk på å dysse ned eller skjule egen brutalitet, hensynsløshet og sadisme. Steining av utro kvinner, slaveri, henrettelser ved å brenne folk levende – alt dette fremstilles i detalj og med betydelig entusiasme. Det er vanskelig å se noe tilsvarende om man, sammenligner med propaganda fra Stalins Sovjet, Hitlers Tyskland eller Maos Kina.

Derfor reiser Dabiq noen ubehagelige spørsmål, ikke bare om IS, men om dem som er mottagelige for IS´ propaganda. Svært mange tidligere tilhengere av Hitler, Stalin og Mao har forsikret om at de ikke ante noe om grusomhetene som faktisk foregikk. Deres unnskyldning har vært at grusomhetene var skjult bak en front av idylliserende propaganda. Uansett om man mener at en slik unnskyldning er god eller dårlig: Tilhengere av IS kan vanskelig si det samme.

Fotnoter:

1: Om IS´ historiske bakgrunn, strategi og ideologiske perspektiver, se Harleen K. Gambhir, «Dabiq. The Strategic Messaging of the Islamic State», Institute for the Study of War, www.understandingwar.org.

2: Dabiq Nr.1, s.7. Dabiq blir publisert på nettet av IS´ Al-Hayat Media Center. Det er også gjengitt på enkelte nettsider som ikke er spesielt IS-vennlige. De syv første numrene av tidsskriftet er tilgjengelig på http://www.clarionproject.org/news/islamic-state-isis-isil-propaganda-magazine-dabiq . Det nyeste nr 8 er tilgjengelig på https://azelin.files.wordpress.com/2015/03/the-islamic-state-e2809cdc481biq-magazine-8e280b3.pdf

3: Se Gambhir op.cit., note 5.

4: Dabiq nr 1, s.4.

5: En hadith er en fortelling om hva Muhammed gjorde og sa. Samlinger av hadither har status som kilder for lov og livsførsel i islamsk tradisjon, men noen samlinger har høyere status enn andre. De viktigste i sunni-islamsk tradisjon er Sahih al-Bukhari og Sahih Muslim. Hadithen i dette tilfellet er fra Sahih Muslim.

6: Dabiq nr 1, s.11.

7: Ibid.

8: Dabiq nr 1, s.12ff.

9: Dabiq nr 1, s.13.

10: Dabiq nr 2, s.5.

11: Dabiq nr 2, s.6f.

12: Dabiq nr 2, s.4.

13: Dabiq nr 2, s.31. IS opererer med en streng muslimsk tidsregning og setter datoer i den gregorianske kalender i anførselstegn.

14: Dabiq 4, s.15.

15: Ibid.

16: Det åpne brevet er publisert på www.lettertobagdhadi.com

«Gud er ikkje død»

Frå 02/15.

I si nye bok klarer Terry Eagleton å ta både ateisme og religion på større alvor enn kva me er vande med i samfunnsdebatten.

Dan-Raoul Husebø Miranda.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Tanken om religionens død er ikkje ny. Det er mange som har hevda at religionen har utspelt si rolle dei siste 300 åra. Når ein ser på den svært sekulære offentlege samtalen som blir ført i Noreg i dag, er det ikkje så vanskeleg å sjå føre seg at det kan vere noko i påstanden.

Terry Eagleton er eit ikkje ukjent namn i denne samanhengen. “The Armchair Revolutionary”, som han fekk som kallenamn i eit intervju i The Guardian for eit par år tilbake, er professor i engelsk litteratur ved Lancaster University og i kulturteori ved National University of Ireland, i tillegg til besøkande professor i engelsk litteratur ved University of Notre Dame. Han er òg marxist, og gav i 2011 ut boka Why Marx Was Right, der han gjer sitt for å gjenopplive ideane til Marx.

Terry Eagleton
Culture and the Death of God
Yale University Press (2014)

I 2009 kom han med boka Reason, Faith, and Revolution: Reflections on the God Debate (på norsk i 2013: Fornuft, Tro og Revolusjon: En kritikk av nyateismen, utgjeven på Verbum Forlag). Denne boka er eit krast oppgjer med det meir prominente motsvaret på religion – nyateismen.[1]

Hans seinaste bok, Culture and the Death of God, er ikkje særleg overraskande eller banebrytande. Innhaldet er i samsvar med kva Eagleton har skrive og meint tidlegare, og er (i forskjellige former) ikkje uhøyrt blant religionsnerdar. Men dette betyr ikkje at boka er irrelevant – tvert om. Eagletons oppsummering av dei siste 300 åras filosofar og tenkarars syn på religion og livssyn, er førebiletleg. På rett over 200 sider har han rukke å gje eit godt oversiktsbilete av religionstenking og -tenkarar, i tillegg til å kome med sine eigne merknader og tankar.

Religion – og ateisme – på alvor

Sjølvsagt er materialet vinkla for å bygge opp om Eagletons hypotese: At, trass i iherdige forsøk, har vi ikkje klart å bli kvitt denne Gud-personlegdomen; vi endar alltid opp med ein form for Gud eller religion.

Sjølv om Eagleton kanskje nytter vel mange kjelder, er tesen hans bra bygd opp. Innhaldet i boka er fordelt på ei rekke gode kapittel disponert i stigande rekkefølge, slik at ein som lesar kjem nærare og nærare samtida. Dermed vert innhaldet meir og meir til å kjenne att. Siste kapittel er såpass godt at det burde vore obligatorisk bakgrunnsstoff for alle som ynskjer å studere og kommentere samtidsreligion.

Dette gjeld spesielt då mykje av studiar av religion held eit stort fokus på nettopp religion, og gløymer litt av religionens litt treige, men stadig vaksande litlebror ateismen – med alle sine underartar.

Eagleton er faktisk ein av svært få i feltet som tek ateismen seriøst og set den i eit historisk perspektiv. Dette er både forfriskande og spennande, spesielt når ein er van med at Richard Dawkins og hans likesinna nesten gjer eit poeng ut av å ikkje ha lese om religion. Eagleton på si side har teke seg tid til å setje seg inn i saka før han uttalar seg. Trass i at han ikkje er religionsvitar (han startar faktisk Fornuft, Tro og Revolusjon med å seie nettopp det), avfeiar han ikkje religionsvitskap og -historie av den grunn. Han tek heller saka på alvor, og har eit breiare syn enn det som reduserer seg til at religionen har hevda og meint ting som sjølvsagt ikkje lenger stemmer med verkelegheita.

Det er interessant å sjå at ein av religionens kanskje viktigare forsvararar dei siste åra sjølv er både marxist og ikkje-truande. Dette gjev dessutan forsvaret ein ny grad av truverd, sidan det då ikkje kjem frå dei same, gamle apologetane, men frå ei gruppe som tradisjonelt sett har store motførestillingar mot religion:

It is common knowledge that Marx regarded religion as the opium of the people, as well as the holy water with which the priest sprinkled the bad conscience of the bourgeoisie. It is less widely bruited that he also saw it as the heart of a heartless world. There are worse ways, incidentally, of summing up Romanticism.

Eagleton nyttar altså mykje plass til å gå gjennom tenkarar frå dei siste 300 åra, og legg fram at omtrent alle konkluderer med at Folket burde tru. Forskjellane då blir i stor grad berre om form: anten overlate Folket til deira barbariske overtru, gje Folket ein ny, meir rasjonell religion med sekulær mytologi, eller selje ein meir forsnobba form for kristendom – poetisk tilpassa til praktisk massekonsum.

Kor startar og endar religionen?

I ein verd med stadig mindre plass til religion, kva tyder det eigentleg at ein ikkje vert kvitt den? Som nemnt tidlegare er ikkje Eagletons tesar akkurat ny tenking. At det er vanskeleg å skilje ut religion og religiøs praksis frå kultur og sosiale normer, har dei fleste som på alvor har forsøkt å definere religion, erfart. Med så flytande overgangar, er det vanskeleg å sette tydelege skilje, og det flyter gjerne over i mykje meir enn ein ser føre seg.

Korleis nordmenn (og – i utviding – skandinavarar) ser på religion, er eit godt døme. Det sterke, lutherske skilje mellom tru og praksis er så innbakt i vår kultur at det kan vere vanskeleg å få med seg at det same ikkje er tilfellet i dei fleste andre kulturar.

Dette er svært tydeleg i dagens omskjeringsdebatt, interessant nok med Human-Etisk Forbund som ein markant aktør. Brit Mila (den jødiske omskjeringsseremonien) vil det for mange norske auge vere vanskeleg å sjå eit poeng med, anna enn som ei rein religiøs markering. Samtidig er dette ein særs innarbeidd jødisk tradisjon, som på mange måtar har blitt mykje meir enn ei «simpel» pakt mellom Gud og Abraham. Det er ein del av den jødiske identiteten – heilt uavhengig av tru. Det å vere jødisk mann utan omskoren penis er for mange jødar like utenkjeleg som nettopp å vere omskoren for dei fleste nordmenn.

Andre gode døme kan vere diskusjonen om salmemaraton som gjekk seinhausten 2014, der det kjem godt fram kor vanskeleg det kan vere heilt å sjå kvar skiljet går mellom religion og kultur. [2]

Men kva har det seg at desse sosiale normene skal bite seg så forbanna godt fast? Me har jo fleire hundre års historie med smarte folk som gong på gong avfeia religion og tru? Kvifor skal Folket då fortsette å tru, i tråd med Platons noble løgn? Er verkeleg dei funksjonane religion fyller så viktige at trua kan vere fordelaktig å tvihalde på?

Ja, ser det ut til at Eagleton meiner. Hans oppsummering av Émile Durkheims syn på religion og vitskap poengterer dette godt:

Religion is not primarily a set of theoretical claims about the world, which might then find themselves in competition with the scientific outlook. As a set of social practices, it moves us to action in ways in which Reason alone is incapable. From a scientific viewpoint, religious doctrines may well be false, but this is scarcely the point. It would be like claiming that the death of Cordelia is incapable of moving us to tears because there never was such a woman.

Religion fyller difor ei rolle det kan vere vanskeleg for Fornuft (vitskap og rasjonalitet) å dekke: Inspirasjon, motivasjon og moral. Det er ikkje dermed sagt at dette er noko Fornuft er uskikka til – heller at det er noko religion ligg eit par tusen år i forkant med. Og religion omfattar mykje meir enn mange trur. Det er ikkje snakk om eksklusivt tru på, og å underkaste seg Gud, som enkelte nyateistar vil ha det til. Religion er like mykje det å høyre til, å ha eit samfunn som ein kjenner seg trygg i, med same oppfatning om grunnleggjande verdiar, syn på liv, død, og alt i mellom.

Er (livssyns)humanismen en religion?

Eagleton er så vidt innom (og viser til) Alain de Botton si bok Religion For Atheists. I staden for å distansere seg frå eller vere fiendtlege til religion, burde ateistar og agnostikarar heller sjå på kva dei kan få ut av den.

I Noreg har ein lenge sett delar av desse ideane i Human-Etisk Forbund, med seremoniar til fire av livets større markeringar, eit livssynssamfunn for humanistar, og til og med etter kvart ei ungdomsgrein i Humanistisk Ungdom for å møte og gje eit aktivitetstilbod til unge så vel som vaksne.

Eagleton ville nok – grunna av sin ganske snevre, spesifikke definisjon av ateisme – definert inn HEF som ein form for religion, og går ganske langt i å gjere nettopp dette med humanistiske livssyn. Dei fleste fellestrekka for religion vil òg kunne omfatte humanismen til Human-Etisk Forbund (bortsett frå gudstru, sjølvsagt!).

Kva har det eigentleg å seie om humanismen skulle bli definert som religion? I praksis lite. Uansett kor mykje humanistar i HEF vil kvi seg frå å gå under det omgrepet, gjev det religionsvitskapleg meining. Det vil gjere at humanismen faktisk får skikkeleg plass i religionsvitskap, og endeleg kan studerast og samanliknast betre og i større grad enn i dag – kor det så vidt nemnast, og i stor grad berre fordi HEF er ein så stor aktør i den offentlege samtalen om religion.

Det vil òg gjere det lettare å sjå på likskapar i staden for forskjellar. Dei fleste humanistar har nok meir til felles med religiøse når det gjeld verdiar og etikk enn kva dei har med ateistiske nihilistar. Dermed ville det kanskje vere fordelaktig å prøve å snakke saman frå den ståstaden, heller enn det klassiske «du er religiøs, og dermed kan eg ikkje ta deg seriøst»-etoset til visse nyateistar.

Uavhengig av utgangspunkt, vil boka til Eagleton vere interessant å få med seg – kanskje spesielt i ein norsk kontekst, med tanke på den sekulære tonen me nesten unngår å snakke om religion med. Når ein først får snakke om emnet, endar ein gjerne opp med å berre snakke om kor vidt det eksisterer ein gud eller ei. Og den diskusjonen er eigentleg noko av det mest keisame med heile konseptet.

Dette betyr ikkje nødvendigvis at Eagleton har fått til alt i boka. 208 sider er ikkje mykje, men han har – med sitt utruleg fargerike språk – setningar med meir innhald enn mange har på ein side:

If Enlightenment Reason signifies a kind of perfection, a faculty which in Swiftian phrase is always true and just, art for the Romantics is in quest of a completion it can never attain, and would cease to exist were it to do so.

Resultatet er at Eagleton tidvis er tung å lese. Og med så mykje filosofi og historie som han går gjennom, vert boka diverre ikkje heilt så tilgjengeleg som den burde vere.

Men alt i alt har Terry Eagleton levert ei god, velfundert og relativt konsis bok, som nok ikkje vil falle i god jord hos dei som allereie meiner at Gud er død og gravlagd, og at vi allereie har dansa på grava hans i mange år.

Fotnotar:

1: Som elles var ein del av bokessayet Ein ateismekritikk-kritikk i Humanist 04/13

2: Sjå: http://tankeferd.no/2014/12/eit-kulturelt-forsvarleg-salmemaraton/

Reisen til det gåtefulle folket

Fra 02/15.

Den islamske statens herjinger har hatt en interessant bivirkning: Yezidiene, en av områdets minst kjente minoriteter, har havnet på dagsordenen. TV-bilder fra yezidienes hellige by Lalish og oppslag om yezidiske kvinner holdt som sexslaver fanger verdens oppmerksomhet. Men hvem er yezidiene? Det sier nyhetene sjelden noe særlig om. Og det er ikke så rart, for yezidiene er en av verdens mest gåtefulle og misforståtte religiøse grupper.

Didrik Søderlind.
Foto: Arnfinn Pettersen.

I Norge er det knapt skrevet noe om dem; de dukker så vidt opp i lærebøker om religiøse minoriteter i Midtøsten. En slags trøst er at ingen ringere enn regissøren Anja Breien har laget en dokumentarfilm om dem (Jezidi, 2009). Dette gjør Yezidier: En resessä til en veldig velkommen bok.

Selv om Yezidier kom på bokmarkedet i desember i fjor, er boken egentlig en ti år gammel tekst. Materialet som utgjør Yezidier var opprinnelig en del av den større boken Innanför cirkeln (Bokförlaget DN, 2005) der forfatterne Magnus Bärtås og Fredrik Ekman også skrev om disipler av den svenske esoterikeren Emanuel Swedenborg og new-age-bevegelsen damanhurianerne.

Med denne bakgrunnen blir Bärtås og Ekman et perfekt eksempel på en type mennesker som lar seg fange av interessen for yezidiene. I tillegg til at de to skriver om hvordan de først kom over yezidiene ved å lese om Gurdjieff, Bärtås og Ekman er henholdsvis kunstprofessor og musikkdramatiker. Og slik har det vært: Yezidiene har vært for de med spesielt interesse for det mystiske og kunsteriske. Det er det liten vits i å moralisere over, ikke minst fordi denne anmelderen tilhører denne typen mennesker selv, men det er likevel synd for yezidiene.

Magnus Bärtås og Fredrik Ekman:
Yezidier: En resessä
Molin & Sorgenfrei 2014

Kanskje kan denne boken hjelpe på situasjonen.

Hvem er yezidiene?

For å ta det grunnleggende først: Yezidiene har sitt kjerneområde i Irak og landene rundt, men finnes også i en diaspora i Vesten. Ingen vet hvor mange det er av dem; anslagene varierer fra 50 000 til flere millioner.

Yezidiene er kurdere. Kurderne er gjerne muslimer, men ofte ganske sekulariserte sådan, siden marxismen som påvirket kurdernes frigjøringskamp har satt sine spor i folks sjelsliv. Men yezidiene er altså ikke muslimer, de er yezidier. Yezidismen avskrives noen ganger som en slags sekt, noe som nok delvis bør skrives på kontoen for at den er nesten håpløs å forstå seg på for utenforstående. Det er da også meningen: Yezidismen er en religion for de innvidde. Deres hellige tekst, Den sorte boken, er skrevet på en slags kode, og som for å gjøre forvirringen komplett finnes teksten i flere utgaver.

Forvirring råder også om mange av yezidienes tabuer, som for eksempel forbudet mot å spise salat. Noen mener at navnet på grønnsaken minner om navnet på Satan, andre mener salat-tabuet stammer fra en massakre i en salatåker.

Det skorter heller ikke på forklaringer og spekulasjoner når det kommer til yezidismens opphav. Er yezidiene en kristen gruppe som har blitt isolert og derfor utviklet seg i en helt annen retning enn resten av kristenheten? (Denne teorien stammer delvis fra navnelikheten mellom «yezidi» og «Jesus».) Er de heller en avlegger av den muslimske sufismen? Hva med de gnostiske innslagene i troen?

Sentralt i yezidienes mytologi står Melek Taus, påfuglengelen, som mange assosierer med den falne engelen – altså Lucifer. Her er det kompliserte varianter på den teologien vi kjenner fra kristendommen, men helt klok på det hele blir i alle fall ikke undertegnede, som har lest en liten haug med bøker om yezidiene nå. De teologiske spissfindighetene er i noe fall ikke så viktige. Det som betyr noe er utslagene det får i den virkelige verden, og her er realiteten at yezidiene har rykte på seg for å være djeveldyrkere. Det er ikke helt greit når man er omgitt av muslimer og kristne.

Noe som gjør yezidismen enda vanskeligere å få grep på for utenforstående, er at tro og praksis kan variere fra by til by. Men Bärtås og Ekman siterer forskeren Philip G. Kreyenbroek, som påpeker at det ville være urimelig å forvente en standardisert yezidisme. Alle religioner er det tilhengerne gjør den til, og verdensreligionene finnes da også i et utall varianter. Dessuten er yezidismen en religion der rett handling er viktigere enn rett tro.

Bokormer på tur

Yezidier: En resessä er som tittelen antyder en del reisereportasje, en del bokessay. Magnus Bärtås og Fredrik Ekman har lest seg gjennom litteraturen som finnes. De dykker ned i gamle reiseskildringer og beretninger fra misjonsmarken. Forsøkene på å gjøre yezidiene til gode kristne fungerte ikke så godt (en beretning rapporterer om én konvertitt). De to fordyper seg også i den nyere, akademiske litteraturen. Slik fungerer Yezidier godt som en veiviser til videre lesning.

Siden de to tilhører den tidligere omtalte typen “spesielt interesserte”, skriver de også om yezidismens resepsjonshistorie blant esoterikere og okkultister. Her dukker guruer som H.P. Blavatsky, Aleister Crowley og Gurdjieff opp. Hver med sin fantasifulle fortolkning av yezidienes kultur og tro, som igjen har påvirket omgivelsenes forståelse av yezidiene. Dette er unektelig et interessant stykke kulturhistorie.

Men det er ikke bare tåkefyrster som har latt seg beta av dette folket. Som nordmann klarer jeg ikke å dy meg for å nevne at Henrik Wergeland skrev om dem i diktet “Kaadt Ukrudt” (utgitt 1844). Som del av sin argumentasjon for religionsfriheten beskriver han forskjellige religiøse grupper som blomster.

“Men for mig — mumlede den gustne Bulme — Jeg er en Jezide; jeg dyrker Djævelen, det onde Princip.” Solsikken spidsede et Par Øren og skjærpede dem mod hinanden som Græshopperne gjøre med sine Vinger; men efter en kort Betænkning sagde den dog: “Ogsaa dig tillader Loven at være i Landet. Vær saa god, Djævletilbeder!”

Yezidienes mytologi og mytene rundt dem er som skreddersydd for poeter (boken trekker fram Gunnar Ekeløf) og estetikere.

Blikk på det menneskelige

Samme hvor fascinerende Bärtås og Ekmans litterære dypdykk er, blir skriveriene deres klart best når de to forlater biblioteket og reiser ut i verden og møter mennesker.

Det er sjelden lett å være minoritet. Yezidiene har gjerne levd i fattigdom, de har vært “smutsfolket”. Bärtås og Ekmans skildring av nedverdigelse og overgrep, pogromer og folkemord sender tankene til romfolkets skjebne i Europa. De to leser om hvordan det å slå ned en yezidi på gaten var en måte å avreagere på om man hadde en dårlig dag.

Når europeere møter folkeslag med lange lidelseshistorier, går den kritiske sansen lett ut av vinduet og erstattes av eksotiserende, romantiserende blikk. Slikt er det heldigvis fint lite av hos Bärtås og Ekman. I stedet beholder de et blikk for det menneskelige, og også det akk-så-menneskelige ved yezidiene.

Vi leser om hvordan prester og verdslige ledere holder yezidier levende under nærmest føydale forhold, og om et kasteaktig system der det ikke bare er strengt forbudt å gifte seg ut av religionen, men også nedover i rangordningen.

Renhetstenkningen er gjennomgående, og gir seg burleske utslag, som yezidienes lære om at Gud skapte verden gjennom onani. Slik slipper guddommen å bli besudlet ved kjønnslig omgang med andre. Og som så mye annen renhetstenkning gir den seg ubehagelige politiske utslag. De to forfatterne reiser til Armenia og møter en yezidi-leder som i vodkafylla sitter og lirer av seg rasehat mot arabere og fantasier om ariere. Men hva, vil forfatterne vite, med jødene som ble myrdet som følge av denne typen prat? Vel, de kan skylde seg selv fordi de kalte seg Guds utvalgte folk. At han selv er hellig overbevist om at yezidismen er den opprinnelige religionen gjør det hele enda mer usmakelig.

Men de to fanger også de fine sidene ved yezidienes unike kultur. Det føles som om de yter dem rettferdighet.

Bärtås og Ekman er gode reportere. De får deg til å le og bli trist, føle empati og bli klokere. Verst er de to når de får akademiske anfektelser, ikke mist skjemmes boken av en helt overdreven fotnotebruk. På noen sider er det mer fotnoter enn tekst. Heldigvis er teksten nærmere journalistikken enn akademisk, og det er god journalistikk. Tross en rekke fyllehistorier henfaller den aldri til den gutteturaktige gonzojournalistikken som plager mange reiseskildringer.

Som nevnt er Yezidier: En resessä egentlig en ti år gammel tekst, men forfatterne forsøker å bringe teksten inn i våre dager gjennom et nyskrevet etterord. Her beskrives hvordan yezidiene har fått det vanskeligere etter den amerikanske invasjonen i Irak. Selv om Saddams regime var blant de klart verste verden har sett i senere tiår, var baath-ideologien – inspirert av kommunismen og nazismen som den var – grunnleggende sekulær. Da baathregimet falt, fikk islamismen et friere spillerom.  Voldsorgiene i Den islamske staten er en slags foreløpig, grotesk klimaks.

En setning fra boken satte seg fast i hodet mitt: “(Yezidiene) är den obskyra folkgruppen vars namn stavas olika i varje nyhetsrapport.” Yezidiene fortjener bedre, fordi de er mennesker. Og det er i deres menneskelighet de vises fram i Bärtås og Ekmans bok om dem. Det er det all grunn til å være takknemlig for.