Den brysomme mannsbevegelsen

Leder fra 01/15.

De siste tiårene har det vokst fram noe vi kan kalle en mannsbevegelse: En løst sammensatt strømning av skribenter og aktivister som taler mannens sak.

Didrik Søderlind.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Denne mannsbevegelsen er ikke bare en reaksjon mot feminismen, men også et speilbilde av den. Og slik feminisme kan være alt fra å kjempe for kvinnelig stemmerett til å mene at alle kvinner bør bli lesbiske, rommer mannsbevegelsen en skala fra det rimelige til det vanvittige.

I den rimelige enden av skalaen finner vi stemmer som peker på feministiske skylapper. De er bekymrede for at gutter taper i skolen, og menn taper i yrkes- og familielivet. Kjetil Rolness og Harald Eia har blitt en slags talsmenn for disse her i Norge. Man kan være enig eller uenig med dem, men de hører hjemme i den normale samfunnsdebatten.

I den vanvittige enden møter vi menn som mener at feminismen har ødelagt samfunnet og – ikke minst – sexlivet deres. De henger ut ekskoner og bagatelliserer voldtekt. I ytterste konsekvens griper de til våpen.

Et speil viser ting speilvendt. Mens tyngdepunktet i feminismen ligger i den rimelige enden av skalaen, har mannsbevegelsen flere av de vanvittige.

I dette nummeret av Humanist har vi forsøkt å fange de forskjellige sidene ved denne strømningen. For tiden er overmoden for å ta mannsbevegelsen på alvor. Både fordi den rimelige delen av den kommer med verdifulle bidrag til samfunnsdebatten, og fordi den vanvittige kan utgjøre en fare vi bør være klar over.

Men det er også problematisk å snakke om dette som en slags enhetlig bevegelse. Det kan nemlig implisere at en normal (om enn polemisk) samfunnsdebattant som Kjetil Rolness eller Harald Eia har noe med kvinnehatende voldsmenn å gjøre. For det har de ikke, mer enn en vanlig norsk feminist har å gjøre med Valiere Solanas og hennes «Society for Cutting Up Men».

I dette nummeret:

Sylo Taraku:
Kampen om ytringsfriheten – Om profetkarikaturer og terrorisme.

Thea Storøy Elnan:
- Feministene må lære seg å nyansere – Intervju med Kjetil Rolness.

Marit M. Simonsen:
Den nærsynte feministen – Om feministiske briller og skylapper.

Thorgeir Kolshus:
Bekymringsmelding – Tanker fra en priviligert manns møte med mindre priviligerte menn.

Audhild Skoglund:
Væpna mannsrevolusjon! – Når mannskampen blir ekstrem.

Kristian A. Bjørkelo:
Den store damejakta – Om sjekkekunstnarar og kvinneforakt.

Kari Skrede:
Når menn velges bort – Om selektive kvinner og umotiverte menn.

Kampen om ytringsfriheten

Fra 01/15.

Gjennom selvsensur er Europa i ferd med å underkaste seg islamske blasfemilover. Men svikter vi dem som utfordrer religiøse dogmer og tabuer, svikter vi hele vår humanistiske arv.

Sylo Taraku.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Karikaturstriden i 2006 viste altfor tydelig at Europa mangler vilje – eller evne – til å verne om ytringsfriheten.

Bakgrunnen for karikaturstriden var at Jyllandsposten ville sette selvsensur på dagsordenen. Det lyktes de svært godt med. Det som var ment som et innspill i en dansk debatt, eskalerte raskt til å bli en global konflikt.

Selv om bare en liten andel av muslimene deltok aktivt i demonstrasjoner, var inntrykket at alle muslimer snakket med én stemme – alle følte seg krenket, og ville sette stopp for karikaturer eller annen type satire som krenket muslimer.

I stedet for å mane til besinnelse og forsonlighet, hisset muslimske ledere til konflikt og konfrontasjon. Den åndelige lederen av Det muslimske brorskapet, Yousuf al-Qaradawi, oppfordret til kraftige protester. I sitt populære tv-show på al-Jazeera sa han: “The nation must rage in anger. Whoever was angered and did not rage is a jackass. We are not a nation of jackasses for riding, but lions that roar.”

Det skal i rettferdighetens navn sies at muslimske ledere også oppfordret til fredelige protester, men det var ikke snakk om oppfordringer til å senke skuldrene og dempe seg, og enda mindre om å forsvare ytringsfriheten konsekvent. Uenigheten syntes å handle om hvorvidt det var legitimt å bruke vold for å forhindre krenkelsene.

En skummel allianse

En deprimerende dimensjon var alliansen mellom muslimsk diaspora i Vesten og autoritære regimer i Midtøsten, som utnyttet situasjonen for egne politiske formål. Regimene kunne utnytte denne saken til å fremstille seg selv som forsvarere av islam, og rette folks misnøye mot en ekstern fiende.

Som etter utgivelsen av Sataniske Vers, gikk liv også tapt etter Jyllandspostens oppslag. Flere tegnere, avisredaktører og andre samfunnsdebattanter ble truet, og måtte ha politibeskyttelse. Noen av dem ble utsatt for drapsforsøk, senest kunstneren Lars Vilks som var målet for terroren i København i år.

Truslene mot de danske tegnerne kom blant annet fra fremstående mullaher, som Maulana Yousef Qureshi i Peshawar. Han lovet en dusør på én million dollar til dem som lyktes med å drepe en av dem. Nyttårsaften 2010 prøvde en somalier å gjøre ord til handling ved å angripe Kurt Westergaard, kjent for tegningen av Muhammed med bombe i turbanen, med øks i hans eget hjem. Heldigvis slapp den 72 år gamle tegneren unna med skrekken.

Det virket nå som det var blitt ganske forutsigbart at de som ble oppfattet som ”fiender av islam” før eller siden ble utsatt for trusler eller i verste fall angrep fra en eller annen sint fanatiker. Islam og muslimer i stigende grad ble assosiert med vold og intoleranse.

Med min muslimske bakgrunn skammet jeg meg på vegne av verdens muslimer. Jeg hadde hele tiden ment at de reaksjonære kreftene tilhørte et lite mindretall, men omfanget og intensiteten i protestene skremte meg. Det mest skuffende var fraværet av religiøse ledere og lærde med demokratisk sinnelag i debatten. Spesielt i Vesten burde man forventet mer av muslimenes moskeer, organisasjoner og talsmenn.

Sammenliknet med muslimske ledere i Danmark, fremsto de norske som mer moderate. Men det var kanskje også på grunn av et samspill med norske politikere som valgte en ”dialoglinje” fremfor en tydelig konsekvent holdning i forsvar av ytringsfriheten som regjeringen i Danmark. Flere liberale muslimer jeg kjente, reagerte både på muslimenes hårsårhet og intoleranse og Europas unnfallenhet, ved at de andre landene lot Danmark stå ganske alene i denne konflikten. Forsvaret av ytringsfriheten var ikke tydelig nok. Samtidig var de også bekymret for den langvarige skaden denne saken hadde påført muslimenes omdømme i Vesten.

I Storbritannia demonstrerte flere hundre muslimer mot karikaturer, noen under paroler som «Behead those who insult islam» eller «Massacre those who insult islam». De så ikke paradokset i å oppfordre til bestialsk vold som reaksjon på at islam ble fremstilt som voldelig.

LIM fødes

Dette var en utløsende årsak til at jeg tok et oppgjør med islam og meldte meg inn i Human-Etisk Forbund. Det betyr ikke at jeg har distansert meg fra de muslimske miljøene, og jeg er ikke likegyldig i forhold til muslimenes ødelagte omdømme. Sammen med flere samfunnsengasjerte personer med muslimsk bakgrunn, var jeg med å etablere organisasjonen LIM, som et talerør for liberale og sekulære muslimer i Norge.

Det første vi gjorde var å gå ut og fordømme økseangrepet på Kurt Westergaard. Tina Shagufta Kornmo, Shakil Rehman og jeg tok kontakt med Aftenposten og sa at vi som muslimer ønsker å si at Muhammed-karikaturene ikke har krenket oss, og at det er ikke noe man skal la seg krenke over. At noen med muslimsk bakgrunn gikk ut og sa at de ikke var krenket av karikaturer var så spesielt at det ble en forsidesak i Aftenposten.

Vi tok deretter initiativ til en markering «mot ekstremisme og for ytringsfrihet». Med denne markeringen ville vi reagere mot økseangrepet på Westergaard og ta avstand fra ekstremister som satte både islam og muslimer i et dårlig lys.

Det ble en del medieoppmerksomhet. Dette dels fordi det var noe nytt at muslimer skulle demonstrere til støtte for ytringsfriheten, men også fordi Islamsk Råd Norge ikke ville være med. Daværende generalsekretær i Islamsk Råd, Shoaib Sultan, begrunnet i Klassekampen dette med at IRN «generelt sett er meget restriktive med å delta i demonstrasjoner.»

Det var skuffende for oss at IRN ikke støttet markeringen, men det hører også med til historien at Shoaib Sultan for flere år siden sluttet i IRN og er i dag helt klart på ytringsfrihetens side.

Oppmøtet foran Stortinget var ikke særlig stort. Rundt 50 personer deltok, men vi hadde ikke forventet særlig flere. De krenkede er lettere å mobilisere, dessuten var mange redde for å delta i en markering som kunne provosere ekstreme muslimer. Men markeringen ble likevel en suksess. Vi hadde skapt debatt og fikk et reportasjeinnslag på Dagsrevyen.

Juridisk vern mot krenkelse?

Tross sin «restriktive» linje når det kom til demonstrasjoner var Islamsk Råd Norge i september 2012 med på å arrangere en stor demonstrasjon mot YouTube-filmen The Innocence of Muslims. Rundt 3500 personer deltok i demonstrasjonen på Youngstorget, som gikk under parolen «I solidaritet mot krenkelse».

Selv om appellanter tok avstand fra volden som hadde blitt utøvet etter filmen, var hensikten å dele «muslimers fordømmelse og harme» over innholdet i filmen. Også Oslo-ordfører Fabian Stang (H) og Oslo-biskop Ole Christian Kvarme bidro med appeller, og legitimerte dermed en demonstrasjon med et mer eller mindre klart budskap om å begrense ytringsfriheten.

Verken Stang eller Kvarme var på LIMs markering for ytringsfrihet, men fant det veldig naturlig å dele IRNs harme mot en YouTubefilm om Muhammed. Harmen over denne filmen hadde allerede krevd flere menneskeliv, inkludert livet til den amerikanske ambassadøren i Libya.

Presset har hatt sin virkning. Så sent som i 2008 ønsket Norges regjeringen å gi «et strafferettslig vern mot kvalifiserte angrep på religion eller livssyn». Hva som er «kvalifisert angrep på religion» ble ikke definert nærmere. Forslaget ble heldigvis trukket tilbake etter skarpe protester.

Det er fullstendig galt å gi religiøse overbevisninger et særlig vern. Et sentralt poeng med retten til å ytre seg fritt er nettopp sikre meningsbrytningen i et åpent samfunn. Dessuten representerer religioner makt, og hva kan være mer legitimt enn å utfordre maktstrukturer?

Heldigvis har det skjedd en utvikling i riktig retning i tiden mellom Jyllandspostens karikaturer i 2006 og angrepet mot Charlie Hebdo tidligere i år.

Udådene i Paris medførte utstrakt gjengivelse av Muhammed-karikaturene i Charlie Hebdo, men uten at dette medførte aksjoner og demonstrasjoner av betydning i Norge eller andre europeiske land. Igjen kom de voldelige opptøyene utenfor Europa, de verste i Niger. I det hele tatt ble publiseringen, tross noen mishagsytringer, møtt på en mer avslappet måte fra muslimske representanter. Det skulle bare mangle, med tanke på at foranledningen var en massakre på en avisredaksjon.

Større muslimsk mangfold

Reaksjonene fra muslimsk hold var denne gangen mer delte enn i 2006. Stemmer som forsvarer ytringsfriheten og fordømmer volden uten å relativisere eller sette et ”men” etterpå har blitt mer synlige. I Norge tok flere kjente, mer konservative muslimske stemmer som Usman Rana til orde for selvransakelse innen islam, som del av et kraftfullt oppgjør med tankegodset som preget voldsutøverne.

Skribenten Kamil Azhar kom med følgende oppfordring til sine muslimske trosfeller i Dagbladet: «Etter forsiden på neste utgave av Charlie Hebdo bør også muslimer som er blitt såret av tidligere karikaturer, si: Kjære Charlie – alt er tilgitt».

Flere unge muslimer fulgte etter.

Denne type budskap fra muslimske stemmer er viktige fordi det ikke er tilfeldig at terrorister har valgt å ramme nettopp Charlie Hebdo i Paris og et møte med tegneren Lars Vilks i København. (Siden fokuset i denne artikkelen er på ytringsfrihet, kommenterer jeg ikke de forferdelige angrepene mot jøder som også er viktige symbolske mål for jihadister).

Isolert sett er drapene i Paris og København kriminelle handlinger. Det er bare de individene som stod bak som bærer ansvaret for ugjerningene. Men ser vi nærmere på motivet, konteksten og konsekvensene av disse drapene blir problemet større, mye større.

Etter massakren i lokalen til Charlie Hebdo og på vei til fluktbilen ropte brødrene Kouachi «vi har hevnet profeten Muhammed». De følte at de handlet på vegne av islam og på vegne av muslimer. De visste også at mange muslimer betraktet Charlie Hebdo som et mer legitimt mål enn helt tilfeldige «vantro». Vi bør derfor ikke underkjenne koblingen mellom religion og handling. Terroristene står alene i sin handling og det store flertallet av muslimer tar avstand fra dem, men terroristene finner fortsatt solid støtte for sine ugjerninger i den islamske teologien og tradisjonen, blant mange islamske lærde og i en ikke ubetydelig del av verdens muslimske «umma» – inkludert mange muslimer i Vesten.

To forskjellige verdener

I spørsmålet om ytringsfrihet lever muslimer og resten av vesten i to forskjellige verdener. Reaksjonene i Frankrike etter Charlie Hebdo-massakren var ikke så samlende som man skulle ønske at de var. Det var skuffende få muslimer med på massemønstringen i Paris, og i mange skoler nektet muslimske elever å være med på et minutts stilhet.

Etter det påfølgende angrepet i Danmark var det enda verre. Nesten 500 muslimer deltok i begravelsesseremonien til terroristen. Når såpass mange var fysisk til stede for å ære terroristen, blir det et påtrengende spørsmål om hvor mange flere som egentlig sympatiserer med ham.

I en undersøkelse fra Storbritannia svarte så mange som 27 prosent at de har en viss sympati for motivene til terroristene bak Charlie Hebdo-massakren. 68 prosent sa at voldshandlinger mot de som publiserer bilder av profeten aldri kan rettferdiggjøres, men 24 prosent var uenige. Kvaliteten på undersøkelsen (som er bestilt av BBC) kan diskuteres, men selv med feilmarginer er dette svært bekymringsverdige tall.

Kun timer etter massakren mot Charlie Hebdo fikk lederen for den norske organisasjonen Islam Net, Fahad Qureshi, sitte på NRK Aktuelt og kritisere de drepte for karikaturene de har tegnet og publisert. Han fordømte naturligvis terroren, men la samtidig til at han reagerte mot «mobbing av muslimer». På TV2 fikk den samme Qureshi rive i stykker førstesiden av den nye utgaven av Charlie Hebdo for åpent kamera.

Lederen for paraplyorganisasjonen Islamsk Råd Norge, Aftab Afsar, gjorde ikke et særlig bedre inntrykk. Han fordømte også terrorhandlingen, men fremstilte samtidig langt på vei muslimene som de største ofrene.

Frykt og selvsensur

De militante islamistene har gang på gang vist at de mener alvor når de truer. De få avisredaksjoner og tegnere som trosser frykten og nekter å særbehandle islam, må i tillegg til truslene også leve med en ganske massiv kritikk. De blir beskyldt for alt fra å være rasister og «islamofober» til å være uansvarlige provokatører som heller bensin på bålet. Som Kamilla Sadol skrev i et innlegg i Aftenposten etter Charlie Hebdo: «Ber du om bråk, så får du bråk.»

I en slik situasjon er det forståelig at valget blir selvsensur. Da risikerer man verken livet eller å havne utenfor det gode selskap.

En kunne forvente at en massakre på en avisredaksjon midt i hjertet av det sekulære Europa ville vært en vekker, men slik gikk det ikke. De som gikk inn for ytringsfrihet, «men…» kom fort på banen.

Noam Chomsky reagerte på autopilot og ville ha fokus på «Vestens hykleri». Aslak Sira Myhre følte seg kallet til å forklare «bakteppet for terroren», i følge ham selv vestlige intervensjoner og rasismen muslimene utsettes for, i Dagsavisen. Aftenpostens kulturkritikker Kjetil Rød skrev følgende: «Jeg forsvarer ikke de som kommer med trusler eller vold, men foreslår at vi bør låne øre til vanlige muslimer som føler seg tråkket på av tegningene. (…) Bak forsvaret for ytringsfrihet skjuler fremmedfiendtligheten seg.» Spaltisten Kathrine Aspaas mante til «ytringsvett» i samme avis, og fikk støtte fra flere sentrale politikere.

Et argument som går igjen er at det er forskjell på karikaturer som rammer majoritetsbefolkningens religion, og de som rammer minoritetene. Hensikten bak argumentet kan være god, men det er ikke godt tenkt av den grunn. For karikaturstriden er ikke en konflikt mellom majoritet og minoritet.

Islam er verdens nest største religion, og representerer derfor stor makt. Makten brukes til å legitimere angrep på kritikere, både i Vesten og i muslimske land. I Vesten blir den muslimske minoriteten et påskudd for presse majoritetsbefolkningen i Europa til å begrense sine ytringer. Kampen har ikke bare vært kjempet med trusler og terrorangrep, reaksjonære muslimske stater har også tatt denne saken opp i internasjonale organer og gjennom diplomatiske kanaler. Disse aktørene sprer en reaksjonær islamistisk ideologi, og prøver å få europeere til å gi opp sin tradisjon for kritikk av og satire mot autoriteter, inkludert religiøse.

Ingen sivilisasjonskrig

Denne konflikten bør likevel ikke betraktes som en «sivilisasjonskrig» mellom muslimer og Vesten. I stedet må den ses som en verdikonflikt mellom intolerante fanatikere og oss som målbærer liberale verdier.

Det er mulig å være en troende, praktiserende muslim og samtidig en lojal borger i et europeisk land.

Europeere har vanligvis reagert på en sivilisert måte mot terrorangrep utført av militante islamister. Heldigvis har vi ikke sett voldelige represalier mot muslimer verken etter London- og Madrid-bombene, eller tidligere grufulle terrorhandlinger i Frankrike. Men etter Charlie Hebdo er det meldt om flere angrep mot moskeer i Frankrike, og hvis bølgen av islamistisk terror fortsetter, kan det fremprovosere enda sterkere motreaksjoner fra ekstreme nasjonalistiske krefter i Europa. Derfor må muslimene selv stå i frontlinjen i kampen mot fundamentalister i sine rekker slik etniske nordmenn bekjemper muslimhatere.

Vestlige muslimer må ikke gjøre seg fremmede i sine egne land, men stå for de verdiene som gjør at de kan leve frie liv i Europa. Det er også viktigere enn noen gang å slå ring rundt de som forsøkes truet til taushet både i Vesten og i muslimske land. Her inkluderes ikke minst muslimske stemmer som utfordrer religiøse dogmer og tabuer. For reformene i den muslimske verden er umulige uten ytringsfrihet.

Bare tre dager etter at terrorangrepet i Paris fant sted, ble en kvinnelig lærer i Bangladesh drept av islamistgruppen Jamaat-e-Islami. Hennes synd var å argumentere mot en fatwa som gjorde hijaben påbudt for alle kvinnelige studenter i sykepleierskolen hun jobbet i – selv om studentene tilhørte forskjellige religioner. Islamistene svarte med å myrde henne på bestialsk vis: øynene hennes ble tatt ut.

Denne saken har ikke fått internasjonal oppmerksomhet, siden den drukner i flommen av religiøse drap og forfølgelser i den muslimske verden. De fleste ofrene for den militante islamismen er muslimer. 80 prosent av all terror skjer i Irak, Pakistan, Afghanistan, Nigeria og Syria.

Men religiøst begrunnede ugjerninger i muslimske land begås ikke bare av rene terrorister; det kan være en mobb, en lokal islamistgruppe eller rette og slett islamske regimer, som det i Saudi-Arabia. I tillegg kommer det som skjer i konfliktområder der terrorgrupper som Taliban, ISIL og Boko Haram herjer.

Mens jeg skriver denne teksten, får jeg beskjed om at den profilerte sekulære bloggeren Avijit Roy er drept med machete av ekstreme islamister i Bangladesh’ hovedstad Dhaka. Han hadde reist dit fra USA for å presentere sin islamkritiske bok Virus of Faith. Fanatikerne gjorde akkurat det de truet med på forhånd. Den ytterliggående islamisten Shafiur Rhaman Farabi skal ha skrevet på Facebook at Avijit Roy ville bli drept med en gang han kom til Bangladesh.

Solidariteten som forsvant

De modige motstemmene i muslimske land har et sterkt behov for støtte og solidaritet fra sine mer priviligerte trosfeller i vestlige land. Men hvordan er forutsetningene for dette i dag, når tendensen blant mange av disse snarere er å vende seg i retning av det autoritære og bort fra det liberale?

Å gå tydelig ut mot volden til muslimske fanatikere kan stadig sitte langt inne for enkelte muslimske organisasjoner. Et eksempel er Islamsk Råd Norge, som måtte presses fra flere hold før de tok tydelig avstand fra ISIL og Profetens Ummah. De deltok til slutt også på demonstrasjonen mot ISIL i sommer i fjor, som var et initiativ fra unge muslimer.

I Danmark klarte derimot ikke muslimer å samle seg om en lignende demonstrasjon. Mohammed Sabah Ahmad, tidligere talsmann for Grimhøj-moskeen og arrangør av en demonstrasjon mot ISIL i Århus, sa til danske medier at frykt for represalier fra radikale islamske miljøer gjør at muslimer ikke tør møte opp. Han fortalte også at han ikke greide å få imamer til å delta eller støtte demonstrasjonen: «Den taushet som er blant muslimer, må ikke oppfattes som at de godtar IS’ handlinger. Det skyldes heller at mange er redd for å bli overfalt eller motta hatpost om de offentlig tar avstand fra IS», uttalte Ahmad til avisen Information.

Noen våger likevel å bryte ut. Noe av det mer oppløftende som har skjedd siden første omgang av karikaturstriden er at tidligere ekstremister tar et oppgjør med sin egen fortid og bidrar i kampen mot ekstremisme. I Norge har vi flere slike eksempler, som konvertitten Yousef Assidiq. Assidiq tilhørte det ekstreme miljøet rundt Arfan Bhatti og Mohyeldeen Mohammad, og var apellant på demonstrasjonen i februar 2010 der Mohammad foran 3000 muslimer «advarte» (noen vil si «truet») med et 11. september i Norge. Assidiq brøt heldigvis med dette miljøet og ble en sentral figur i kampen mot ekstremisme i organisasjonen Minotenk.

Mannen bak Muhammedkrisen

Internasjonalt har imidlertid omvendelsen av Ahmad Akkari vakt mest oppsikt. Akkari var en av de største agitatorene under karikaturstriden i Danmark, særlig da han på vegne av 27 muslimske foreninger reiste rundt i Midt-Østen for å spre karikaturtegningene og hisse menneskere opp mot landet han bodde i.

Resultatet ble en stor internasjonal krise. Danske og norske ambassader ble brent og ødelagt og det ble krevd at karikaturtegnere og redaktørene som publiserte dem skulle bli drept. Mange mennesker mistet også livet.

I ettertid brukte Akkari tid til å reflektere over sin rolle og sin holdning til islam. Selvransakelsen førte til at han gikk offentlig ut og beklaget for sin destruktive rolle under karikaturstriden. Han beklaget personlig til Khader, og de to ble samarbeidspartnere i arbeidet mot radikalisering og ekstremisme. Flere TV-opptredener og avisintervjuer ble fulgt opp med boken Min afsked med islamismen: Muhammedkrisen, dobbeltspillet og kampen mod Danmark.

I april 2014 kom Akkari til Norge og Fritt Ord der det ble tatt en ny runde om karikaturstriden. Akkari kom fort i skyggen av det som utviklet seg til et oppvaskmøte mellom Magazinet-redaktøren Vebjørn Selbekk og Arbeiderpartiets Jonas Gahr Støre. Sistnevnte kom ikke så godt ut av det. Støre ble kritisert for å ha vært for ettergivende under karikaturstriden, og for ikke å ha forsvart ytringsfriheten tydelig nok.

Det var en spesiell opplevelse at personen som gjennom sine ekstreme handlinger bidro sterkt til etableringen av LIM nå satt sammen med oss og diskuterte hvordan vi kunne etablere et nordisk nettverk av sekulære muslimer. Det var oppløftende og ga håp. Akkaris erfaringer fra islamistiske miljøer i Danmark er svært verdifulle.

Noe liknende finner vi i Storbritannia i form av organisasjonen Quilliam Foundation. Quilliam består av tidligere islamister som i kraft av sin førstehåndserfaring kan peke på problematiske forhold ved britiske moskeer. De to mest profilerte lederne, Maajid Nawaz og Haras Rafiq, tar til orde for en omfattende ideologisk kamp der islamisme forhåpentligvis kan gjøres like upopulær som nynazisme og sovjetisk kommunisme.

Milepæler og tilbakeslag

Demonstrasjonen mot ISIL og Profetens Ummah i Oslo sommeren 2014 var en milepæl. Initiativet kom fra konservative religiøse muslimer og mobiliseringen var ganske stor. Demonstrasjonen åpnet veien for ringen rundt synagogen i Oslo, som fikk massiv hyllest i internasjonal presse og i sosiale medier. Man kan problematisere sider ved begge disse markeringene, men hovedbudskapet mot ekstremisme var tydelig.

Bare noen dager etter synagoge-markeringen, tok den iranske menneskerettsadvokaten Mohammad Mostafaei initiativ til karikaturustillingen ”I am Charlie” i Drammens Teater. Slike initiativer er med å bevege ting i riktig retning og å gi håp. Men i motsetning til synagoge-markeringen, ble ikke Mostafaeis initiativ applaudert.

Selv om ingen Muhamed-karikaturer var en del av utstillingen, ble Mostafaei bedt av politiet om å avlyse arrangementet. Han nektet, men utstillingen ble begrenset fra et par dager til bare noen timer, den 27. februar. Sikkerhetsopplegget mens arrangementet pågikk var massivt. Ytringsfriheten ble forsvart med tungt bevæpnede politifolk, skarpskyttere på taket rundt teatret og til og med en helikopter var i luften. Flere som skulle delta på arrangementet trakk seg og arrangøren fikk massiv kritikk fra folk i Drammen for «å lage bråk». Alt han ønsket var å solidarisere seg med Charlie Hebdo og tilrettelegge for en rolig og sivilisert diskusjon om ytringsfrihetens grenser i lys av de siste terrorangrepene i Paris og København.

Jeg var med i juryen som valgte karikaturene som skulle stilles ut. Vi valgte bort Muhamed-karikaturer, siden det ville betydd at arrangementet ikke kunne avholdes. Utstillingene ble i stedet dominert av karikaturer som illustrerte hvordan pennen vinner over sverdet.

En lignende utstilling på Høyskolen i Oslo og Akershus måtte flyttes til et låsbart rom selv om heller ikke var det noen Muhamed-karikaturer. De omfattende kostnadene knyttet til sikkerhetsoppleget gjør det vanskeligere med flere slike initiativer i fremtiden. Kostnader er også en begrunnelse for hvorfor politiet ba debattanten Amal Aden om å dempe seg. For de har ikke budsjetter til å passe på henne hele tiden.

I stedet for å be stemmer som Mohammad Mostafaei, Amal Aden og andre om å dempe seg, burde vi som samfunn heller være takknemlige for at slike stemmer finnes og gjort alt vi kan for at de blir flere. Til syvende og sist hviler ytringsfriheten på skuldrene til de som ikke lar seg skremme til taushet.

Gode og dårlige nyheter

Under debatten om utstillingen i Drammen sa den lokale drammenspolitikeren Yousuf Gilani at konflikten rundt religionssatire og ytringsfrihet er under en modningsprosess. Jeg håper han har rett.

Men vi ser både negative og positive tendenser samtidig. Ekstremistene er blitt mer truende, samtidig har stemmer som tar til motmæle og forsvarer ytringsfriheten blitt flere. Om det er en ting vi må lære etter Rushdie-affæren, den danske karikaturstriden og Charlie Hebdo, er at stemmer som utfordrer islamsk fundamentalisme ikke må bli stående alene. Svikter vi dem, svikter vi hele den humanistiske arven.

Europa må stå trofaste til sine sekulære verdier. Samtidig må vi støtte de muslimske kreftene som arbeider for å gjøre islam og muslimske samfunn mer åpne og tolerante. Den indre striden om hvilken retning islam skal ta, bør løpe parallelt med at muslimer i Europa utfordres til å ta stilling i en verdikonflikt i samfunnene de er en del av.

Tiden for stor verdikonsensur er åpenbart forbi for vi lever i en mer sammensatt verden. I et Europa med økt verdipluralisme, kan vi ikke leve med en dyp og vedvarende konflikt rundt ytringsfrihetens grenser. Respekten for retten til å tro på hva man vil innebærer ikke retten til respekt for selve troen. Hva er hellig for noen kan ikke betraktes som hellig av alle.

I et liberalt samfunn skal det være plass også for de som forakter frihetsverdier og ønsker å forandre våre samfunn fundamentalt. Ytringsfriheten beskytter også muslimer som kommer med svært krenkende og støtende uttalelser. Og da tenker jeg ikke bare på teologisk begrunnede hatytringer mot “kuffar” (de vantro) eller støtte til dødsstraff for apostater og homofile samt steining av “utro” kvinner. Lederen for Profetens Ummah, Ubaydullah Hussain ble frikjent for å ha hyllet terrordrapene på norske Statoil-ansatte i In Amenas i Algerie. Den 9. november 2014, dager etter at Amal Aden ble utsatt for et fysisk angrep på gata, skrev Hussain følgende på Facebook:

«Jeg er helt enig. De burde absolutt ikke slå henne. De burde ha steinet henne til døde da praktisering av homofili skal straffes med døden. Måtte Allah SWT ta vare på våre mødre som kjemper for Haq og vekke oss brødre som sover!!!”

Han ble frikjent også for denne (in)direkte oppfordringen til vold. Dette er et eksempel på hvor vidt ytringsfriheten tolkes i Norge. Sett i lys av dette er det absurd å forvente at Charlie Hebdos karikaturer av en religionsstifter som er død for nesten 1400 år siden skal være forbudt eller underlagt selvsensur. Ytringsfriheten er sammen med rettsstaten spilleregler vi ikke kan kompromisse om.

– Feministene må lære seg å nyansere

Fra 1/15.

I årevis har sosiologen, spaltisten og artisten Kjetil Rolness kritisert rådende tenkning om likestilling. Humanist sendte en feminist for å be Rolness forklare hva som er så galt med feminismen.

Kjetil Rolness.
Foto: Arnfinn Pettersen

Kjetil Rolness (f. 1961) er magister i sosiologi og tidligere amanuensis ved Høgskolen i Lillehammer. Han har skrevet en rekke bøker, deriblant Med smak skal hjemmet bygges: innredning av det moderne Norge (1995) og Sex, løgn og videofilm: et usladdet oppgjør med mytene om porno (2003).I tillegg til sitt virke som skribent har han siden 1989 operert under artistnavnet Jens Pikenes, frontfigur for coverbandet Penthouse Playboys.

Rolness er fast spaltist i Dagbladet, der tekstene hans ofte har skapt debatt. Særlig der han kritiserer feminismen.

Thea Storøy Elnan

– Hva er feminisme for deg?

– Feminismen for meg er en evig kilde til undring og irritasjon. Jeg tror ikke det finnes noen annen ideologi som er så akseptert og instituert i politikk, forvaltning og offentlighet som i så stor grad mangler støtte i hverdagserfaring, statistikk og forskning.

– Feminister baserer seg mye på forskning, forskning som viser at kvinner fortsatt stiller dårligere enn menn på flere plan. Ikke alle forskere er feministiske løgnere, vel?

– Hver gang man sjekker feministiske påstander om hvordan kvinner rammes og menn bekvemmes, så er påstanden enten gal eller teknisk sett riktig, bare brukt på en fullstendig misvisende måte. Et eksempel på det første er den forvridde påstanden om at kvinner tjener dårligere enn menn i samme jobb. Et eksempel på det andre er at kvinner generelt tjener 15 prosent mindre enn menn. Det siste er teknisk sett riktig, men det skyldes nok ikke kjønnsdiskriminering, men andre faktorer som at kvinner selv velger yrker hvor lønnen er lavere.

Mitt kjerneproblem med feminismen er at den aldri stemmer med fakta.

– Det må vel være noe sant i det feministene påstår når det har blitt en så stor bevegelse?

– Godt spørsmål. Men mye kan bli sant bare det gjentas nok. Et eksempel på en vanlig feministisk forvridd påstand er at tidsklemma er verst for kvinner. Jeg har sjekket tallene til Statistisk sentralbyrå. De viser at menn jobber mer enn kvinner når du legger sammen hjemmearbeid og yrkesarbeid.

Noen greier å skrive bøker om kvinners dobbeltarbeid uten å nevne dette. Da jeg påpekte det i en artikkel i Dagbladet, svarte forfatter Linn Stalsberg at jeg gjør kvinner til fiende. Det kan altså være kvinnefiendtlig å påpeke fakta.

– Likevel viser tallene at kvinner fortsatt gjør mer husarbeid enn menn. Hvis din påstand stemmer, vil det dermed si at menn jobber mer på arbeidsplassen enn kvinner, og dermed tjener mer. Her kommer vi inn på likelønnsdebatten. Er ikke det et problem vi må gjøre noe med?

– Menn som tjener mer, overfører penger til og forsørger sin kone, som dermed blir i stand til å jobbe deltid om de vil. De kan velge, det kan ikke menn. Og slik er det som regel.

Feminismen ser bare den ene siden av saken. Det ser vi også i debatten om netthets. For eksempel har det nå kommet en undersøkelse fra Fritt Ord som viser at menn hetses minst like mye som kvinner på nett. Men Institutt for samfunnsforskning la frem forskningen som om det var flest kvinner dette gikk ut over.

Jeg måtte skrive to artikler i Dagbladet før de innrømmet at de hadde tatt feil, og at kjønn ikke har betydning for sannsynligheten for å bli utsatt for netthets.

– I samme forskningsartikkel stod det at 20 prosent kvinner, mot 4 prosent menn, opplever at netthetsingen spiller på deres utseende og kjønn, i stedet for meningene deres. Den feministiske kampen, om retten til å bli definert etter ytringene sine, ikke ut i fra kjønn, er åpenbart ikke vunnet, eller hva?

– Det var ikke det de brukte som hovedpoeng da de presenterte undersøkelsen. Jeg skal ikke påstå at de har en skjult agenda, men de var nærmest ikke villige til å erkjenne hva deres egne tall sa.

Og hvorfor er enhver kommentar om kjønn og utseende verre enn alt mulig annet? Er «hold kjeft, drittkjerring» nødvendigvis verre enn «ditt sosialistsvin, noen burde drepe deg»? Menn blir i mye større grad truet på nett enn kvinner. Det var det ingen som nevnte i presentasjonen av forskningen på netthets. Fokuset holdes hele tiden på de kvinnene som rammes.

– Du har skrevet bok om pornografi og mener det verken truer eller forvrenger menns bilde av sex og kvinner. Hvorfor?

– Pornografi er verken skolefjernsyn eller dokumentarfilm. Pornografi er seksuelle fantasier. Her må man skille mellom hvordan menn mener den virkelige verden bør være, og hvordan de fantaserer. Fantasier må få slippe kjønnspolitisk sensur.

– Kan det være fare for at menn uten seksuell erfaring trekker paralleller mellom porno og virkeligheten?

– Nei, pornografi er så åpenbart iscenesatt og fiktivt. Det er et seksuelt skuespill utført av profesjonelle skuespillere. Det er som å se stuntmenn eller stuntkvinner på film: «Don’t try this at home!» De gjør ting som både er helsemessig og psykisk uforsvarlig for amatører. Pornografi må forstås på samme måte.

Jeg kan ikke se at det finnes noe som helst belegg for å si at unge folk, sjanger- og medievante som de er, ikke kan skille mellom pornoens verden og den virkelige verden. De som er imot pornografi er det på en essensialistisk måte, altså at de mener all porno er undertrykkende – punktum. Jeg har i blant spurt feminister om de ville synes at porno var greit dersom den ikke var voldelig eller kvinneundertrykkende. Jeg har enda ikke fått noe klart svar.

– Så det du reagerer på er at feminister legger til grunn at all pornografi er voldelig og kvinneundertrykkende?

– Ja, på samme måte som de gjør med prostitusjon. Det er mange feminister som mener prostitusjon er det samme som vold mot kvinner. Det er en absurd og ekstrem påstand. Lignende utsagn i andre politiske debatter ville vært helt kokko.

– Men det kan forekomme en del vold i begge bransjer. En side av saken er sexarbeidere og eskortepiker som har valgt sitt yrke av egen fri vilje, fordi de har lyst. Men så har du sexarbeiderne på den andre siden av skalaen som er tvunget til å selge sex gjennom menneskehandel. Hva med dem? Bør ikke de beskyttes?

– Det er nok en del vold mot gateprostituerte, men ikke så mye ellers. En undersøkelse fra Danmark om såkalte klinikk-prostituerte viste at de ikke har det verre enn gjennomsnittet av danske kvinner. Det er ikke noe ved selve prostitusjonen som er voldelig. Dette voldsargumentet bygger på en forutsetning om at ingen kvinner frivillig vil la seg prostituere eller rekruttere til pornografi. Men rekruttering er det minste problemet pornobransjen har.

– Er ‘beskyttelse av kvinner og menn som tvinges er ofre for menneskehandel’ et argument for å opprettholde sexkjøpsloven?

– Nei, ikke så lenge loven gjør forholdene verre for de prostituerte. I dag blir de trakassert av politiet og kastet ut av leilighetene sine. Så lenge man ser prostitusjon og porno som vold, trivialiseres den faktiske volden. Når selv helt vanlig sex filmet under profesjonelle forhold blir til vold, mangler nyansene. Da blir det også vanskelig å bekjempe den volden som faktisk finnes.

Hele pornobransjen blir dermed uglesett og går under jorden – hvor volden eventuelt kan øke. Slik forhindres bekjempelsen av faktisk vold i disse bransjene. Det er også et problem at omfanget av trafficking er blåst ut av alle proporsjoner. Selve definisjonen av trafficking som FN benytter seg av er intenst lobbet frem av feministene. Ordlyden er at «selv om kvinnen påstår at hun er frivillig prostituert, så skal man ikke ta hensyn til det». Dette betyr at selv hennes eget vitnemål ikke teller, siden prostitusjon defineres som om det aldri skjer av egen fri vilje.

– Kan man legge skylden for det bare på feministene?

– Ja, dem og deres helt konkrete lobbyarbeid for å få gjennom dette. Jeg synes at måten feministene politiserer diskusjoner om pornografi og prostitusjon på, er forkastelig.

– Men du er vel enig i at vold mot kvinner er et reelt problem?

– Selvfølgelig, men heller ikke dette er en enkel sak. Flere menn enn kvinner utsettes for vold av sitt eget kjønn. Mødre utøver mer vold mot sine barn enn fedre gjør. Menn er også mye mer utsatt for voldtekt i krig og fengsler enn det som vanligvis kommer fram.

– Når en mann utsettes for vold av en kvinne kan det bety en ørefik. Når en kvinne blir utsatt for vold fra sin mannlige partner er risikoen for fatale konsekvenser mye større. Du har nok rett i at mørketallene kan være store, men er ikke nyanseringen du etterlyser også viktig her?

– Jo, men kvinner er like voldelige som menn i parforhold. Enkelte undersøkelser viser at det er mer vold i lesbiske parforhold enn i andre forhold.

Det er like mange menn som kvinner som oppgir i spørreundersøkelser at de er blitt utsatt for partnervold. Men ja, det er mye mer alvorlig for en kvinne å bli slått enn en mann. Men det er jo ikke årsaken til at partnervold har blitt fremstilt som et enormt likestillingsproblem. I stedet har partnervold blitt brukt som et eksempel, selv av Amnesty, på at vi lever i et patriarkat.

– Forskning viser at voldtekt av kvinner blir brukt som strategisk virkemiddel i krigføring for å underminere fienden. Er ikke det et patriarkalsk fenomen?

– Det er en helt spesiell situasjon der målet er å ydmyke fienden, og hvor man angriper kvinner fordi noen kulturer dessverre oppfatter dem som menns eiendom.

La meg bare si at ingenting er mer vanærende enn å voldta kvinner. Og nettopp derfor gjør man det. Det har svært lite å gjøre med hva som er motivasjonen for vold i parforhold i et fredelig, vestlig hjem.

– Hva vil du si er motivasjonen for voldtekt en lørdagskveld i Norge?

– Det kan være ulike motiver bak det, men sex er den viktigste grunnen. At voldtekt ikke har med sex å gjøre er en av de største dogmene innen feministisk forståelse av voldtekt. Feministene mener at å kalle voldtekt for sex er å bagatellisere overgrepet.

– Er du ikke enig i at voldtekt handler om andre ting enn sex?

– Nei, det er jeg ikke. Voldtekt er vold for å skaffe seg sex. Man må huske på at en stor andel av menn som voldtar ikke er vanlige menn. De er tvert om marginaliserte menn med asosiale trekk, alkoholproblemer, psykiske lidelser, med egne erfaringer som voldsoffer eller andre utslagsgivende faktorer.

– Likevel vitner rettsdokumenter i overfallsvoldtektssaker om at overgriperne selv påstår de voldtok i sinne, og ikke fordi de hadde lyst på sex.

– Det er viktig å unngå alle mulige slags essensforklaringer. Fenomenet voldtekt er ikke én ting, men har flere sider. Her har feminismen igjen forpurret nyanseringen. Det som kommer fra feministisk hold er mer eller mindre bastante påstander om at voldtekt handler om menn som bruker sin patriarkalske makt til å holde kvinner nede.

– Vi er enige i at voldtekt er et onde som vi ikke ønsker. Hva skal vi gjøre for å forhindre overgrep, om ikke ta tak i dem som står bak?

– Den feministiske verdensforståelsen hindrer oss i å bekjempe voldtekt fordi holdningskampanjene deres retter seg mot alle menn.

I USA har det jo tatt helt av: feminister snakker om at vi lever i en «rape culture» og studenter må gå på sensitivitetskurs for å lære at de ikke skal voldta kvinner. Som om ikke menn vet at vi ikke skal voldta! Det er den mest avskyelige forbrytelsen en mann kan gjøre mot en kvinne. Derfor er det også heldigvis en veldig liten andel menn som forgriper seg, og som gjerne gjør det igjen. Vi bør derfor rette spesifikke tiltak mot denne risikogruppen, ikke mot alle menn.

– Du etterlyser mer nyansetenkning blant feministene, men er du ikke selv flink til å skjære alle feminister over en kam?

– Det er et av standardargumentene at feminisme ikke er én ting. Men jeg mener feministene stort sett er enige i de sakene vi har snakket om hittil. De forklarer alle sakene som et uttrykk for, og en konsekvens av, menns makt over kvinner.

– Kvinner tar i gjennomsnitt ut syv ganger så mye foreldrepermisjon som menn. Kvinner blir fortsatt sett på som den primære omsorgspersonen, og mange arbeidsplasser, særlig i de private næringene, legger ikke til rette for at foreldre kan være likestilte i parforhold. Når disse kvinnene må bli hjemme med barn, sakker de akterut og lar de mannlige kollegene få overtaket i karrieren. Er det ikke viktig å legge til rette for at far også skal ta del i omsorgsarbeidet?

– Kvinner vil ofte ta ut mest permisjon. Hvis kvinner ikke får jobb fordi de er kvinner, så er det selvfølgelig helt forkastelig. Det er det vi har likestillingsloven til, og jeg har ikke inntrykk av at mange tar opp saker der.

– Det er fordi diskrimineringsklager til Likestillings- og diskrimineringsnemnda ikke gir rett til fri rettshjelp. Det betyr at man må betale hele saksgangen selv. Det er det få som tar seg råd til.

– Jeg ser ikke bort i fra at kvinner blir diskriminert i arbeidslivet. Det jeg mener er at det ikke er noen systematikk i at kvinner generelt havner under.

Lønnsgapet handler for det første om forskjell mellom privat og offentlig sektor, hvor flest kvinner arbeider. Det er grunnen til at ingeniører tjener litt mer enn sykepleiere. Menn er også mer villige til å jobbe overtid, reise mye i jobben, å ta risiko. Om du ser bort i fra disse faktorene, mener jeg vi har likelønn.

– Hva tenker du om 50/50 lovfestet deling av foreldrepermisjonen, slik at kvinner slipper lønnsgapet som skapes av omsorgsansvaret?

– Jeg har ikke noen klare meninger om det, men mitt instinkt sier at det vil være for dirigerende, og at mange kvinner som ønsker å være hjemme vil bli misfornøyde med ordningen.

Her må jeg skyte inn noe jeg synes er litt morsomt: Hvis feminister er for likestilling, hvorfor har de så få problemer med ulikhetene i sine egne parforhold? Jeg har til gode å se en kvinne som er lei seg for at hennes mann tjener mer enn henne selv. Ifølge politikken feministene abonnerer på burde jo dette være et problem. Alle kvinner vil være med en mann som tjener mye penger.

– Selvfølgelig ønsker alle par å tjene så godt som mulig til livets opphold, men det kunne like gjerne vært omvendt. Ønsket om å tjene mye handler om samlet sum, ikke nødvendigvis om at mannen bør tjene mer enn kvinnen?

– Jeg tror kvinner generelt ønsker å være sammen med en mann som har status, makt, penger og selvtillit. Det er en generell norm de fleste følger.

– En undersøkelse fra USA fra 2015 viser at flertallet av menn og kvinner, uavhengig av utdanning, i utgangspunktet ønsker å leve i likestilte parforhold. Også økonomisk. Men når de kommer ut i arbeidslivet blir de tvunget av arbeidsplassenes jobbkrav til å velge plan B, hvor mannen får klatre i karrierestigen mens kvinnen tar hovedansvaret for barna hjemme. Betyr ikke det at økonomisk ulikhet er uønsket fra kvinnens side, eller er det også manipulert forskning?

– Det kan hende at dette stemmer blant den yngre generasjonen, men jeg er ikke sikker på at dette er en vedvarende preferanse når disse kvinnene blir eldre. Siden kvinner tiltrekkes av menn med høy status stilles det høye krav til hvordan en mann skal være for å bli en attraktiv partner.

Det er ikke gitt at det er lettere å være et statusobjekt enn et sexobjekt. Mange menn har problemer med å leve opp til dagens mannsideal. Det er det lite fokus på, men vi hører veldig mye om skjønnhetstyranniet og slankepresset.

– Tror du menn flest i dagens Norge ønsker å leve i likestilte forhold eller i forhold hvor mannen er brødvinner og alfahann?

– Menn har jo faktisk levd opp til likestillingsnormen, noe feminister ikke vil innrømme. De siste tredve årene har menn redusert sin arbeidstid på jobben og økt husholdningsarbeidet med nærmere én time begge veier. Kvinner har derimot kuttet husarbeidet med over to timer.

– Likevel er det fortsatt et lønnsgap.

– Men det har skjedd store ting på så kort tid! Menns inntog i hjemmet og i foreldreomsorgsrollen tas som den største selvfølge i dag. Det applauderer jeg. Men når den bevegelsen som har kjempet for dette ikke er villig til å bruke 8. mars på å innse hva vi faktisk har oppnådd som et samfunn, som heller klager over hva vi enda ikke har fått til… I forhold til hva vi faktisk har oppnådd så er det en smålighet så uproporsjonal at det nærmer seg en villet forblindelse.

– Hva bør feministene gjøre da, skal de gi opp kampen?

– Jeg synes kvinner og menn skal jobbe mot det samme: å kjempe mot alle former for diskriminering, også former som ikke har med kjønn å gjøre. Diskriminering på bakgrunn av etnisitet, homofili og funksjonshemmedes rettigheter for å nevne noen eksempler.

–Men mye av feministbevegelsen handler i stor grad om nettopp det, å kjempe mot ulike former for diskriminering, ikke bare på grunnlag av kjønn.

– Ja, men da er det som oftest bare snakk om at innvandrerkvinner er dobbelt diskriminerte, eller trippelt dersom de er lesbiske. Klasse er stort sett helt borte, fordi det har blitt fortrengt av kjønnsperspektivet. Det sies ikke nok rett ut: likestilling i dette landet handler bare om likestilling for kvinner.

– Hva kan bedre menns situasjon i likestillingslandet Norge?

– Å ta tak i situasjoner der menn åpenbart kommer dårligst ut, som i skoleverket. Det er urovekkende mange gutter som dropper ut, eller som får for dårlige karakterer til å studere videre. Dette ser vi nå konsekvensene av på universitetene og høgskolene, der flere prestisjestudier har enorm kvinneovervekt. Det er kun på professornivå at det fortsatt er flere menn i akademia. Det er til og med flest kvinner i doktorgradsstillinger.

– Men problemet er vel at disse kvinnelige stipendiatene sjelden rykker lengre opp enn det?

– Det har mest med egne livsvalg å gjøre. Jeg har ennå til gode å se dokumentasjon på at kvinner diskrimineres bort fra professorstillinger. Vi må ta på alvor at menn ikke har gode nok karakterer til å konkurrere med kvinner. Det er et kjempeproblem.

– Burde man innføre separate gutte- og jenteklasser i barneskolen?

– Det vet jeg ikke. Men skoleverket slik det er i dag passer bedre for jenter enn gutter. Den typen pedagogikk som har preget norsk skole de siste tiårene, slik som å legge vekt på ansvar for egen læring, har konsekvenser for gutter med «mark i rumpa» og gutter som kommer fra lavt utdannede familier.

–Hva tenker du om fars omsorgsansvar? Har vi kommet langt nok på det feltet?

– Nei, sammen med skole er dette det viktigste emnet for alle som er opptatt av reell likestilling, altså likestilling som også inkluderer menn. Menn taper i 80 prosent av alle barnefordelingssakene, ofte fordi hevnlystne ekskoner påstår at mannen har brukt vold mot barna deres. De mister lett samværsrett dersom mor bare mener at han er uskikket til å ta vare på barna.

Noe av det siste Inga Marte Thorkildsen gjorde som likestillingsminister var å foreslå en lovendring om at mor ikke trenger å dokumentere at far har utøvd vold mot familien for å få det primære omsorgsansvaret. Det er direkte mannsfiendtlig og ville gjort far helt rettsløs i møte med mor i domstolen. Thorkildsen er den mest erklærte feministiske statsråden vi har hatt, og hun kom altså med et direkte mannsfiendtlig forslag på et felt der far allerede står svakt.

– Tror du ikke det er vanskelig å dokumentere selve slaget, i det øyeblikket det blir utført?

– Likevel er det en så alvorlig påstand som har så fatale konsekvenser. Mannen kan miste ikke bare kontakt med barna, men også hus og hjem. I tillegg må menn fortsette å betale forsørgerbidrag etter skilsmissen. Det må være en likestilling mellom menn og kvinner også der.

Diskriminering mot kvinner tas så seriøst, mens diskriminering mot menn latterliggjøres.

Den nærsynte feministen

Fra 1/15.

Historien om da en hardbarket feminist ramlet inn i motstandernes hule, og innså at feminismekritikerne kanskje hadde noe å fare med.

Marit M. Simonsen.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Det er ikke lett å tenke kritisk. Bekreftelsesskjevheter og logiske feilslutninger – hjernen din er full av mekanismer som lar deg forbli blind for dine egne tankefeil.

Om du som meg har vært interessert i skeptisisme og kritisk tenkning, har du garantert vært borti en del artikler som begynner på denne måten, og som tar for seg konspirasjonsteorier, spøkelser og alternativ medisin og om hvordan vi lurer oss selv til å tro på dem. Denne artikkelen skal derimot handle om noe som forhåpentlig er litt mer jordnært, nemlig feminisme.

Jeg er feminist. Jeg skriver for en norsk skeptikerside med feministisk perspektiv (Skepchick), jeg er medlem i feministiske Facebook-grupper, og jeg har på kronikkplass kritisert TV-kanalen FEM for å gå ut fra at kvinner er overtroiske fjols. Jeg bruker mange timer hver uke på å lese om kvinnesaker, diskutere kjønn og likestilling og fnyse av avisartikler om skilandslagets nye drakter og hvordan de ser ut på Therese Johaugs bakdel.

Men som (forsøksvis) god humanist, og som aktiv forkjemper for kritisk tenkning, fant jeg en dag ut at jeg skulle prøve å leve som jeg lærte. Jeg ville se om jeg selv tenkte kritisk. Jeg ville være åpen for at jeg tar feil om ting, og aktivt utfordre meg selv og mine holdninger. Derfor bestemte jeg meg for å gi kritikerne av feminismen en sjanse.

Jeg hadde vel egentlig ikke ventet å finne noe i feminismekritikken. Som dreven internettbruker er jeg godt kjent med «Lewis’ lov», som sier at kommentarfeltet under en artikkel om feminisme vil bevise at feminisme er nødvendig. Det er da også lett å oppleve de som herjer disse kommentarfeltene som en gråtende, hylende masse av skjellsordentusiaster.

Facebook som klasserom

15. august 2014 sendte TV2 to kvinnelige journalister ut en sommernatt Oslo. Med skjult kamera dokumenterte de det de opplevde[1]. I løpet av noen timer fikk de 27 tilnærmelser, de opplevde menn som fulgte etter dem, en bil som stanset, og en hel del ubehagelige blikk. Artikkelen som ble resultatet av nattevandringen ble mye delt i sosiale medier. På Twitter kokte det under emneknaggen #ikkegreit. Selv kastet jeg meg inn i diskusjonen i Facebook-kommentarfeltet til en venn som delte TV2-artikkelen som utløste det hele.

Det viste seg fort at mange av de jeg diskuterte med mente at artikkelen angrep menn generelt. Det var tydelig at de følte seg urettmessig anklaget. Jeg saumfarte artikkelen på jakt etter formuleringer som kunne tas som et angrep på menn som gruppe, og viste til at artikkelen aldri omtalte “menn” som gruppe. I stedet påpekte den at tilnærmelsene kom fra doplangere og fra fulle mennesker, og i det ligger det jo at tilnærmelsene ikke akkurat var vanlig oppførsel for folk flest. Ikke minst må man kunne anta at doplangerne henvendte seg til både kvinner og menn med sine lavmælte «psst psst, hei hei». En samtalepartner påsto at dette var en fjær som hadde blitt til ti høns: Hvordan kunne noe begge kjønn utsettes for (og som er sjeldent) legitimere et massivt oppslag med tilhørende videoer og diskusjonstekster? Hvorfor ha et oppslag som gir inntrykk av at menn flest plager kvinner på gaten?

For meg var det største spørsmålet hvordan vi kunne lese artikkelen så ulikt. Jeg prøvde å forklare at slik jeg så det handlet artikkelen bare om å få satt kvinners erfaring på kartet, å gjøre flere oppmerksomme på at kvinner oppfatter slengbemerkninger på gaten som ubehagelige, og å ha større forståelse for hvordan det er å være kvinne i det offentlige rom.

Så mens jeg leste artikkelen som en diskusjon av noen av mine egne erfaringer, erfaringer det kan være ubehagelig å ta opp i samtaler, leste de andre i tråden artikkelen som en svartmaling av menn.

Feminismekritikk med et menneskelig ansikt

Dette var ikke den typen skjellsordsentusiaster jeg snakket om tidligere. Tvert om fremsto de som oppegående, ålreite typer, og jeg tenkte jeg fikk være ekstra forsiktig og redelig i denne diskusjonen. Det er dumt å få argumentene sine avskrevet fordi man holder en unødig skarp tone.

Bare så det er klart: Jeg har hatt ubehagelige opplevelser med menn på gaten, og det er naturlig at det farger min oppfatning av diskusjonen. Det som imidlertid ofte fort forsvinner fra diskusjoner er nyansene i ens egne opplevelser. Jeg har blitt sjekket opp på T-banen (frivillig, etter lange, flørtende smil mellom vognene), befølt på bussen (ufrivillig, en mann ålte seg nærmere og nærmere i trengsel og strøk og kløp meg i baken), snakket til på gaten (både frivillig og ufrivillig, noen hyggelige interaksjoner med medborgere, noen komplimenter, noen ufine tilrop, og noen forsøk på kontakt mens jeg har hatt annet å tenke på).

Når jeg da slår svært ulike ting sammen til noe jeg kaller for “gatetrakassering”, og sier at dette er et alvorlig problem, skjønner jeg at andre blir forvirret. Jeg prøver jo ikke å kvele muligheten for å snakke til fremmede i byen vår. Jeg ønsker heller ikke å hindre folk å oppnå kontakt med hverandre. Det jeg mener er at det å omgås hverandre er et spekter, med glidende overganger, og det er bare handlingene i den ene enden av spekteret – den som oppfattes som truende og krenkende – som det bør bli en slutt på.

Ikke overraskende var det ikke alle som var enige med meg i dette. Noen menn anerkjente at gatetrakassering er et problem, andre avfeide det ved å si at de aldri har sett det. Andre igjen anerkjente at det skjer, men sa at det ikke burde være et problem: Damene får skaffe seg tykkere hud, eller ta slengbemerkningene som komplimenter.

Over tid opplevde jeg at jeg og mine samtalepartnere ble enige om at begge sider hadde litt rett: Det er ille når kvinner blir utsatt for tafsing eller tilrop, eller får ukvemsord slengt etter seg hvis de ikke er imøtekommende overfor vilt fremmede menn som “prøver seg” på dem når de er på vei hjem fra jobben. På den annen side ville det jo være veldig trist hvis menn blir så skremt av oppslag om gatetrakassering og de glidende overgangene at de ikke lenger tør å snakke til fremmede kvinner.

De bakenforliggende årsakene ble vi nok likevel ikke enige om. Jeg tror dette handler en del om kjønnsroller og kultur, mens mine samtalepartnere til en viss grad mener at det er i menns natur å prøve seg på damer, og det å slå ned på dette nærmest ville være å undertrykke dem. Jeg tror også de var veldig vare for det de oppfatter som syting.

Jeg lærte noe viktig av vår passiar: Veldig mange av fenomenene man snakker om når man snakker om samfunnet, eller om kjønn mer spesifikt, består egentlig av veldig mange ulike ting. Opplevelser som i et nøytralt hendelsesforløp kan høres like ut, for eksempel om en mann roper “Hei søta” til en kvinne på gata, kan ha ulike intensjoner, oppfattes ulikt, og det kan det være vel verdt å prøve å finne ut akkurat hva det er man snakker om.

Iggy Pop i kjole

Etter å ha diskutert trakassering ble jeg invitert inn i en liten, lukket gruppe som er opprettet for ”å diskutere og debattere likestilling, med kritisk blikk på kjønnssjåvinisme, normer og forventningar me hev til kjønn og ideologiske haldningar til detta”. Gruppa har mange medlemmer som er kritikere av ordet feminisme, og de bruker heller ordet “ekvalisme” for å snakke om likestilling. Det påpekes også at “ekvalisme ikkje [skal] vera motstand mot feminisme, i alle fall ikkje all feminisme, men ekvalisme må vera ein kritikk av einsyn (trangsynthet) i feminismen, og andre stader”.

En slik holdning var uvant kost for meg, og jeg skjønte fort at gruppa faktisk opprettholder et av sine prinsipper: det var rom for alle, med alle typer meninger, så lenge man diskuterte dem på en noenlunde saklig måte.

For en som liker å diskutere var gruppa et kjærkomment avbrekk fra ekkokamre og heiagjenger andre plasser på nettet. Samtidig føltes det ikke helt som å gå inn i et ormebol, slik det kan hvis man ramler inn i mannsbastionene eller “mannsrettighetsgrupper”, der feminismen ses som en mannshatende ideologi som planlegger å ta over verden. Her var nivået langt høyere, og jeg merket fort at diskusjonene begynte å prege meg.

For en stund siden så jeg et bilde som pirret mine feministiske instinkter i så stor grad at jeg delte det på Facebook og Twitter. Bildet viser Iggy Pop, punkens gudfar, kledd i silkekjole og med en håndveske over armen. Over bildet er det limt en tekst: “I’m not ashamed to dress ‘like a woman’, because I don’t think it’s shameful to be a woman.” Oi, så forfriskende, tenkte jeg. Hurra, for en fyr! Og for et poeng! Han har sannelig rett i at kvinner ikke er underlegne. I feministiske diskusjonsgrupper jeg deltar i hørte jeg det samme: For en fantastisk måte å vise at det kvinnelige ikke er skamfullt på!

Som kvinne er det lett å godte seg over budskapet om at kvinner ikke har noe å skjemmes over. Likevel ser den rynkete gamle rockeren unektelig ganske pussig ut i kjole med en liten håndveske over armen. Hva er det egentlig som gjør at han ser så “feil” ut?

Kvinner kan jo kle seg i herreklær og være stilige som Annie Hall eller Annie Lennox, men hvor ofte ser man en mann bli stilikon ved å lefle med androgynitet? Den homofile åttitallshelten Boy George og den goth-sminkede Adam Lambert fra amerikanske Idol er vel heller uttrykk for boblende subkulturer med motstrømstendenser, enn noe samfunnet setter pris på.

Kan det være et underliggende poeng i kjolebildet? Hvilken norm er det egentlig Iggy Pop bryter? Ja, det finnes fremdeles diskriminering, både fra enkeltpersoner og strukturer, men er det virkelig skamfullt å være kvinne i dagens samfunn?

Kverna mi for kritisk tenkning fikk kjørt seg, og plutselig følte jeg at jeg ramlet gjennom gulvet, jeg var plutselig på et nytt nivå som stakk litt dypere: Kanskje handler det like mye om hvor snevre de aksepterte kjønnsidentitetene for menn er, heller enn om at det er skamfullt nettopp å være kvinne? Kan det hende at alle turer utenfor “manneboksen” er like skamfulle, uansett om de bryter ut i den ene eller andre retningen?

Kan det være slik at det er akseptabelt, respektabelt, kanskje til og med noe å glede seg over, å være kvinne i Vesten i dag – men at det likevel er feil for en mann å oppføre seg kvinnelig fordi han da slutter å være mann?

En ting tror jeg i alle fall er sikkert: vi internettfeminister som godter oss over slike poengterte bilder, kan helt klart være litt nærsynte.

Hører feminister dårlig?

Feminismen er mange ting, men et utgangspunkt er at det er viktig å lytte til den svake part. Kjernen i denne tanken er at menneskers ulike perspektiver og privilegier kan gjøre oss blinde for andre menneskers utfordringer. Derfor er det helt nødvendig å faktisk lytte når noen forteller om et problem.

Feminismens prinsipp om at den svake part må høres, er vanskelig å håndtere i virkeligheten. Kanskje er det slik at kvinneundertrykkingen jeg har kjempet mot også rammer menn, som et tveegget sverd. Men deres skader synes ikke fordi de samtidig også innehar flest klassiske maktposisjoner i samfunnet, og oftere fremstilles som normen for det å være menneske.

Over kafébord med gode venner har jeg opplevd spake mannestemmer som forsiktig har stilt spørsmål om feministiske problemstillinger, og når jeg prøver å fiske frem hva de egentlig mener tar de så mange forbehold om at de tar feil, at de har misforstått fordi de er menn, og at de kanskje ikke egentlig mener dette hvis jeg sier noe annet, at jeg lurer på hva som har skjedd med dem. Hva slags diskusjoner har de vært ute for før, når de føler at de må trippe rundt grøten på den måten? Og hva er det med diskusjoner om feminisme som gjør at det blir slik?

En venn fortalte at han i en diskusjon om kvotering av kvinner og “rosa tiltak” for å trekke kvinner til IT-bransjen, ble avspist med at “Du er mann, så du forstår ikke”. Denne typen svar stammer nok fra feminismens fokus på kvinneperspektiver. Det er jo greit nok at vi alle kan være blinde for ting vi ikke selv har erfart eller sett, men å avfeie menns spørsmål på denne måten tror jeg er risikabelt.

Hvis vi ikke hører på spørsmålene og svarer på dem med rasjonelle argumenter, kan vi havne i et kvinnetyranni der det er nok at en påstand kommer fra en kvinne før den er uangripelig. De fleste tilfeller av “Du er mann, så du forstår ikke”, burde heller besvares med undersøkelser, statistikk, og personlige beretninger som åpner et nytt perspektiv.

Et eksempel på dette så vi sommeren 2014, da det oppsto en debatt om hvorvidt hiphop-gruppa Outkasts sceneshow på Øyafestivalen var kvinnediskriminerende eller ikke. En av kritikerne, Mímir Kristjánsson, oppfordret sine medfeminister til å skille tydelig mellom kulturkritikk og feministisk kritikk, og å vokte seg for å bli smakspoliti. I sitt svar skrev organisasjonssekretær i kvinnefronten Madeleine Schultz at hun ikke hadde sett Kristjánsson på noen av møtene hun hadde vært på, og avsluttet med “Men jeg ønsker meg færre, bedrevitende, høyt utdanna menn på min egen alder som ikke klarer å se forbi sine egne privilegier. Det er ikke din feminisme”.

Samtidig ser jeg feminister gjenta mantraet “Feminisme er ikke bare for kvinner, det er bare likestilling”.

Men nettopp slike avisinnlegg viser at mange synlige feminister aktivt skviser ut menn fra bevegelsen, heller enn å lære dem opp bedre i prinsippet om å sette seg inn i andres erfaringer.

Jeg ser også at det er menn som er bekymrede for sine egne rettigheter og muligheter. De ser hvordan feminismens perspektiver blir allment vedtatte sannheter uten at de får være med å bestemme. Ikke tør de stille så mange kritiske spørsmål heller, av frykt for å bli stemplet som uvitende, privilegerte og irrelevante (som i eksempelet over[2]). Selv om feministers kamp for likestilling har positive konsekvenser for begge kjønn, er det mange menn som ikke kjenner seg igjen i fremstillingen av problemene – eller løsningene.

Jeg har begynt å tro at dette fokuset på feminismeregelen å lytte til den svake part, gjør at feminister oftere er vanskeligere å motsi enn det som er sunt. Ja, vi må lytte, men vi må også kunne svare. Ja, vi må sikre at kvinnestemmer høres og ikke druknes, men vi må også unngå at relevante innvendinger og nyanseringer druknes på samme måte.

Feminisme er i min oppfatning egentlig likestilling fra kvinnens perspektiv. Ja, vi ser mange av mennenes problemer, men mennene får ikke være med på å definere dem.

Snikpolarisering

Det er vanskelig å unngå relativisme og nyanseringstyranni når man så skal diskutere personlige opplevelser. Det samme problemet oppstår når man diskuterer undertrykkende samfunnsstrukturer som er usynlige for noen i samtalen, fordi de ikke har følt dem på kroppen selv. Men jeg tror det er mulig. I det minste kan vi søke å fjerne en strategi som ligger som motpol til nyanseringskravene. Vi må unngå polarisering.

Det er selvfølgelig fristende å argumentere mot de mest ekstreme meningsmotstanderne. Det er mer bekvemt for en feminist å bruke kommentarfelt-troll som eksempler på feminismekritikk, enn å forholde seg til en sindig familiefar som føler seg urettferdig behandlet i en barnefordelingssak. (Så må man videre diskutere om det er feminismen som er hans problem, eller ei.) Og like praktisk som det er for feministen å trekke frem kvinnehaterne der ute, er det å for feministen underslå at det faktisk finnes andre som kaller seg feminister som mener at kvinner bør bekjempe patriarkatet ved å bli lesbiske.

Akkurat samme fristelse finnes hos feminismens kritikere. De prøver å gjøre de ovennevnte ideologiske lesbene (eller dem som mener at all sex der penis penetrerer en kvinne er voldtekt) representative for moderate feminister som meg. Den feminismen jeg ser rundt meg er nyansert, pragmatisk, og i de fleste diskusjoner er det en eller annen som nevner hvordan dette kvinneproblemet også rammer menn – til bifall (gjerne gjennom like-knappen) fra andre feminister.

Stråmannsargumentasjonen frister begge sider, fordi det er så mye lettere å fyre løs på en stråmann enn det er å argumentere mot en saklig meningsmotstander. Og når skuddvekslingen er over, har stråene som har flydd overalt endt opp med å ”forgifte brønnen”, for å fortsette å bruke den kritiske tenkningens begrepsapparat. Å forgifte brønnen er kort fortalt å si at dersom du mener påstand A, som åpenbart er feil, må også dine andre påstander være gale.

Innledningsvis omtalte jeg feminismekritikere som ”skjellsordentusiaster” som ”gråter og hyler”. Dette er selvfølgelig en måte å latterliggjøre og umyndiggjøre på som begge sider i feminismedebatten bruker flittig. Man skal ikke ha hengt mye rundt antifeminister før man legger merke til retorikken om kvinner som sutrete, hysteriske og irrasjonelle.

Men én form for retorikk rammer hardest i en retning. Mange kvinner som ytrer seg på nett[3] mottar trusler, seksualiserte hatbrev, og til og med dødstrusler. En av de som opplevde dette heter Lindy West. Hennes historie[4] ble fortalt i podcasten This American Life, i episoden “If you don’t have anything nice to say, SAY IT IN ALL CAPS”. West er overvektig, feminist, og fremgangsrik komiker – en kombinasjon som gjør henne til en magnet for ubehagelig oppmerksomhet på nettet.

En dag dukket det opp en profil på Twitter som hadde tatt navn etter hennes avdøde far, og som brukte et gammelt bilde av faren som profilbilde. Profilteksten proklamerte: “Embarrassed father of an idiot. Other two kids are fine, though.” Hjemstedet ble oppgitt som “Dirt hole in Seattle”.

Isteden for å ignorere trollet, som man vanligvis blir rådet til å gjøre, skrev West om hvor smertefullt det var å bli angrepet av en som la ord i farens munn. Mens trollene prøvde å dehumanisere henne, ble hun også fristet til å dehumanisere dem. Men egentlig trenger vi alle å humaniseres, og å se hverandres menneskelighet, skrev hun.

Fremgangsmåten ga resultater. Dagen etter fikk West en e-post fra mannen som hadde opprettet profilen som utga seg for å være hennes far. Blant unnskyldninger for sin avskyelige oppførsel skrev han at “I think my anger towards you stems from your happiness with your own being. It offended me because it served to highlight my unhappiness with my own self”. Trollet, denne mannen, hørte hennes stemme så høyt inne i sitt eget hode fordi han selv følte seg rammet av noe hun skrev.

Den nødvendige feminismen

Jeg mener fremdeles at feminisme er nødvendig. Men jeg har også begynt å se hull, blindsoner og mangler i feminismen, og jeg begynner å forstå enkelte av dem som huserer i kommentarfeltene til artikler om feminisme. Selv om en del av dem oppfyller den tidligere nevnte Lewis’ lov om at kommentarfeltet under en artikkel om feminisme beviser at feminisme er nødvendig, tror jeg at denne loven også trenger et motsvar: At det å avfeie feminismekritikerne også bekrefter noe av det feminismekritikerne påstår. Det er noen som stenges ute, og lider under det.

Min påstand er som følger: Mange kvinner og menn har blitt feminister gjennom en skikkelig oppvåkning. De har fått med seg noen sentrale poenger om hvordan kjønnsroller skapes og opprettholdes. De ser hvordan strukturelle ulikheter i arbeidsmarked og økonomiske forutsetninger følger kjønn, og at kvinner ofte får skylda for valgene de har gjort. De ser hvordan jenter seksualiseres fra ung alder (i større grad enn gutter), og hvordan hva kvinner ønsker seg er mye vanskeligere å få øye på i offentligheten. De har fått feministiske briller på. Men selv om man ser mye skarpere, og ser nye trekk og mønstre rundt seg i verden – kan det hende at brillene er av den typen som gir deg dårlig sidesyn? Altså at de i praksis fungerer som en slags skylapper?
Feminister lar noen ganger det beste bli det godes fiende, og krever tiltak som ikke alle forstår. Mange blir så opptatt av kvinneperspektivet at de kan glemme hvordan de samme trange kjønnsrollene også rammer menn. Og mange feminister er så engasjerte og oppildnet over uretten de utsettes for at de glemmer at feminismen kan oppfattes som sutring eller som kvinnekamp. Det er lett å overse at der kvinner har hatt sin frigjøringskamp for bredere kjønnsroller, er mange menn fortsatt fanget i snevre bilder av hva en mann kan være — ikke fordi det er skamfullt å være kvinne, men fordi det er skamfullt å bryte normen om hva en mann er.

Jeg tror vi alle en gang imellom har godt av å bytte briller for å utfordre eget utsyn. Feminismen er i min mening fremdeles et viktig og nødvendig prosjekt. Men noen ganger kan den komme med skylapper.

Fotnoter:

1: http://www.tv2.no/a/5885579

2: http://www.dagbladet.no/2014/08/26/kultur/meninger/feminisme/mimir_kristjansson/debatt/34976289/

3: Dette gjelder også menn i omtrent samme antall, selv om få av dem uttrykker at dette er problematisk og færre opplever seksualiserte trusler.

4: http://www.theguardian.com/society/2015/feb/02/what-happened-confronted-cruellest-troll-lindy-west

Bekymringsmelding.

Fra 1/15.

Tanker fra en privilegert manns møte med mindre privilegerte menn.

Thorgeir Kolshus.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Dette er et essay fra verdens topp. Den som sitter og skriver dette er jeg, Thorgeir, en hvit, middelaldrende, høyt utdannet, heterofil trebarnsfar fra Oslo. Jeg er med all sannsynlighet den frieste skapning i historien. Det finnes mange som meg, og vi er alle helt unike. Vi har ingen talsmenn, for det verken trenger vi eller kan vi ha. For sånne som meg eksisterer det nemlig ikke noe sånt som «vi menn». Vi er våre egne herrer og oss selv nok. Vi kan i stor grad gjøre hva vi vil, og innimellom kjennes det nesten som om vi kan ville hva vi vil også. Men vårt aller største privilegium er å ikke måtte forholde oss til hva andre menn gjør. Hvilken frihet som ligger i dette, har nok andre vanskelig for å forestille seg. Og for oss som nyter den friheten, er det vanskelig å forestille seg hvordan et liv uten ville arte seg.

Det eneste vi ikke har anledning til, er å se oss tilbake. Min generasjons fedre kunne i stor grad forme sin rolle som mann og som far basert på sin egen fars gjøren og laden. For oss er det ikke lenger mulig. Og det er jeg uendelig takknemlig for. Hadde jeg vært en voksen mann rundt den tiden jeg selv ble født, ville jeg helt sikkert vært en helt annen. Antologien En liten bok om menn fra 1976, med bidrag fra en gjeng politisk progressive herrer og enkelte damer og myntet på samtalegrupper over det ganske land, viser at selv for den tids avantgarde var dagens mannsrollerepertoar knapt mulig å forestille seg.[1]

Hvordan denne endringen fortoner seg på det mer private plan, bærer den lange rekken av selvbiografiserende romaner det siste tiåret vitne om.[2] Folk som Karl Ove Knausgård, Jens Johansson og jeg må rett og slett være en annen far og en annen mann enn vår egen far var. Og for oss faller det lett. For vi er kanskje de som har tjent mest på at kvinnefrigjøringen har satt mannen fri. Vår erfaring er derfor at likestilling ikke er et nullsumspill, der den enes tap er den andres vinning. Tvert imot, det blir mer til alle, for adgang til tradisjonelt kjønnsspesifikke domener har gitt nye åpninger og kombinasjonsmuligheter – formenn som oss. Og vi ønsker inderlig at andre skal oppleve den samme friheten.

Riktignok bærer vi fortsatt på vissheten om at vår arts historie av menns vold og overgrep mot kvinner gjør at vi ikke kan ta tillit for gitt. Så derfor bytter vi fortau når vi går hjem bak en kvinne nattestid; og vi forstår at det ikke er greit å sitte alene på en benk ved en sandkasse; og vi viser stor tilbakeholdenhet med å trøste fremmede barn, selv om vi kanskje er verdens beste menn til akkurat det. Det tar tid å bygge tillit. Men fortsetter vi å gjøre vårt, vil det også komme. Og ingen er frie før alle er frie.

En ikke-feminists bekjennelser

Derfor er det selvsagt at jeg som sitter og skummer fløten på toppen av verden er en likestillingsforkjemper. Likevel hører jeg med blant de 96 prosent av norske menn som ikke kaller seg feminist.[3] Er jeg utakknemlig, en politisk parasitt som fråtser i en buffet av muligheter andre har kjempet frem? Noen vil nok mene det, og kanskje med rette. Litt skyldes det nok at det føles litt falskt, som å pynte seg med en nær overmenneskelig (eller kanskje heller overmannlig) empati – eller, som Klassekampen-redaktør Bjørgulv Braanen uttrykte det da han for noen år tilbake erklærte seg som maskulinist: «Å kalle seg feminist har […] alltid føltes litt rart, litt uærlig kanskje, litt som å kalle seg svart fordi man er mot etnisk diskriminering.»[4]

Dels bunner det nok i at jeg finner litt for mange nullsumspilltenkere bak feministfanen til at jeg helt tør å stole på at målet er reell likestilling. I tillegg er feminismen(e)s apodiktiske felter – forestillinger som ikke kan utfordres og spørsmål som ikke kan stilles uten at det slår tilbake på den som stiller dem – et hinder for oss som sliter med å sette tann for tunge når vi blir stilt overfor premisser som strengt tatt er konklusjoner. Dessuten synes jeg vel egentlig at en del feminister slipper for lett unna med alt for unyanserte påstander om den norske mannen. Som at vi skulle være spesielt voldelige, slik en ganske så vrangtolket statistikk over partnerdrap i forbindelse med lanseringen av Eva Sørhaugs film 90 minutter visstnok gav belegg for.

Direkte komisk blir det når erklærte feministmenn iler til med stedfortredende bot og rituelle avsvergelser etter at Karl Ove Knausgård, nå degradert fra renessansemenneske til steinaldermann, i et podcast-intervju med Expressen i en bisetning sier at alle menn som treffer en kvinne lurer på hvordan det er å ligge med henne.[5] For jeg har vanskelig for å tro at Knausgårds og min impuls skulle være så fullstendig fremmed for kvinner som ramaskriket skulle tilsi. Det er vel kanskje heller slik at våre forestillinger om sex fremdeles er knyttet til forestillinger om kjønnsmakt. Så når begjærets retning er fra mann til kvinne, blir det vanskelig å håndtere. For i den norske offentligheten er den heterofile mannens lyst enten ynkelig eller truende, og gjør uten unntak kvinnen til objekt. Eskil Pedersen står derimot fritt til å la blikket sveipe over en homoparade,[6] og kvinners lyst er selvsagt alltid legitim.

Men dette var da mye privilegieblind sutring? Gjett om! Og jeg vet jo egentlig bedre enn å si dette høyt. Fordi folk jeg kjenner vil tenke sitt, men kanskje først og fremst fordi folk jeg ikke kjenner vil gjøre det. Og er du først blitt plassert langs den endimensjonale offentlighetsaksen som bestemmer hvem man skal heie frem og hvem man skal bue på, gjør mistankens hermeneutikk at fremtidige innspill blir lette å avfeie. Men jeg tar sjansen likevel.

Havari på nettet

For to år siden fikk Aftenposten det for seg at de ønsket å knytte til seg en hvit, middelaldrende, høyt utdannet, heterofil trebarnsfar fra Oslo som fast spaltist. Sånne som meg går det et gross av på dusinet. Det er ingen redaksjoner som leter etter oss. Men etter å ha skrevet for Dagens Næringsliv i et par-tre år og levert to kommentarer for Aftenposten, kom altså tilbudet.

Vi ble enige om at det første offisielle bidraget skulle være et antropologisk perspektiv på mannsroller i endring, som skulle publiseres i forbindelse med hundreårsjubileet for kvinners stemmerett.[7] Av pietetshensyn ble det ikke lagt ut på selveste 8. mars – en middelaldrende, hvit, heterofil [etc., etc.] mann må kjenne sin besøkelsestid. For å utnytte mulighetene som fulgte de nye verktøyene for nettdebatt, ble vi enige om at jeg skulle være en aktiv deltager i kommentarfeltet under mine egne saker. Så da min mannsrollekommentar ble publisert, satt jeg klar bak tastaturet. Og der ble jeg mentalt sett værende i to for meg rystende døgn, mens kroppen innimellom beveget seg til og fra for mekanisk utøvelse av pappaplikter.

På kommentaren jeg skrev var det mange ting å utsette. Det var en kjempetabbe å ikke velge et mer nøytralt tema enn kjønn for mitt første bidrag. En annen tabbe var å skrive utforskende og essayistisk uten en klar konklusjon. Tvisyn er sjelden populært, for det blir lett slik at folk tror det er noe som har gått over hodet på dem, og det går på den intellektuelle forfengelighet løs. Så da er det greiere å skylde på en dårlig tekst – i dette tilfellet muligens med rette. Den tredje tabben var å kritisere en kronikk der Harald Eia og to kumpaner mente å kunne gi forskningsbelegg for at den norske mannen er mest feminin i verden.[8]

Med Hjernevask-serien gav Eia inntrykk av å ha løst arv/miljø-spørsmålet en gang for alle, og det gjorde ham til posterboy for alle som mener at likestillingen er gått for langt og at vi fornekter vår natur. Så med kritikk av ham er du dømt til å tape i kommentarfeltet.[9] Dessuten påstod jeg at Eia & co’s essay hadde blitt møtt med et skuldertrekk. Og riktignok var det få tilsvar på kommentar- og kronikkplass. Men i kommentarfeltet hadde den høstet rundt tusen bidrag, og som et av innspillene til meg påpekte, var det ikke mer enn drøye hundre til mitt – så hva sa det om min ubetydelighet? Jeg hadde rett og slett vært skravleklassenærsynt og undervurdert kommentarfeltenes stilling som arena for dem som deltar.

I ettertid har jeg innsett av den største tabben var å gjøre det jeg har gjort så langt i dette essayet, nemlig å knytte mannsrollen så tett opp til farskap. Hvorfor det var så feil, kommer jeg tilbake til. Følgene fikk jeg mitt i fleisen – i kommentarfeltet, men også per epost og i sosiale medier. Og for dem som var i tvil om hvor de skulle plassere meg, levnet yrket mitt ingen tvil: Universitetsansatte sosialantropologer kan ikke være annet enn kulturmarxistiske kvinnesaksfolk. Jeg var altså en femininisert ynkrygg som hadde underkastet seg feministenes makt, og denne femtekolonnisten var nå gitt en megafon for å lokke andre etter seg inn i samme villfarelse.

Jeg forsøkte å starte samtaler med noen av de hardeste kritikerne. Det gikk så dårlig at forfengeligheten forbyr meg å gjengi dem. Etter hvert opplevde jeg kritikken som så overveldende og viljen til vranglesning så massiv at jeg, på et par unntak nær, rett og slett resignerte. For mennene bak pseudonymer som jeg senere skulle treffe på i nær sagt hvert eneste kommentarfelt, ble det spill mot åpent mål. Jeg var rett og slett uforberedt. Det er jeg ikke vant til. Og det smertet.

Etter å ha tilbragt et par døgn i kjelleren, kom jeg gradvis til hektene. Kunne det komme noe nyttig ut av denne erfaringen? Den første erkjennelsen var at dette var et likestillingsspørsmål. Alle som stikker hodet frem i offentligheten må vente seg motbør. Og at kvinnelige meningsbærere får mer, og annen type, dritt enn oss, hadde jeg vært klar over en stund og det hadde provosert meg like lenge.[10] Men jeg hadde ikke før nå innsett hvilken mental påkjenning slik utskjelling kan være, selv for meg som er så mainstream at det grenser til det unormale. Mine kvinnelige spaltistkolleger måtte ha pansertykk hud og en nær overmenneskelig tålmodighet. Og jeg tenkte på mine egne barn: Hva om de en gang skulle vurdere å ytre seg offentlig, og datteren min kviet seg mer enn guttene mine på grunn av all den ekstra dritten hun trodde ventet henne? For en likestillingsforkjemper var det rett og slett en utålelig tanke.

Samtidig ble jeg også litt nysgjerrig på hva som lå bak de kraftige reaksjonene. Og hvis man skulle komme dette til livs, måtte det i alle fall innebære et forsøk på å forstå motivasjonen bak dem. Redningen ble derfor å tenke på omgangen med kommentarfeltene som et slags feltarbeid. Min gode kollega Signe Howell har oppsummert sosialantropologiens viktigste formål på følgende vis: Å sannsynliggjøre andres livsverdener. En god etnografi overbeviser rett og slett leseren om at hvis de hadde vokst opp i samfunnet sosialantropologen skildrer, ville de også gjort slik og sånn og foretrukket det og det.

Jeg innså at mye av forbløffelsen over møtet med kommentarfeltreaksjonene bunnet i nettopp denne grunnleggende antagelsen. For hvordan kunne det ha seg at menn som har vokst opp mer eller mindre samtidig som meg i et likhetsdyrkende samfunn; som hadde lært seg å lese med Fifi og Fofo, sett på verden gjennom Lekestues buede vindu og hatt mareritt om Vaktmester Gordon;hvordan kunne det ha seg at disse hadde en så radikalt annerledes forståelse av det vi alle så? Det var for meg en gåte. Og det gjorde meg nysgjerrig. Kunne jeg også blitt en av disse? Skulle jeg rett og slett forsøke å «gå native»?[11]

Kommentarfeltfeltarbeid

Jeg bestemte meg for å bruke sosialantropologisk metode. [12] Datatilfanget skulle basere seg på diskusjoner etter mine egne spaltistbidrag og inntrykk fra kommentarfeltene under saker og debattinnlegg som kunne vinkles mot kjønn og likestilling, hovedsakelig på nettsidene for Aftenposten, VG og Dagbladet. Denne nyervervede kompetansen ville jeg så bruke til selv å lese nyhetsbildet gjennom briller som søkte sporene etter en feministisk sammensvergelse, en størrelse jeg for enkelthets skyld kalte Matriarkatet.

Jeg fikk imidlertid snart et inntrykk av at en følelse av å ha blitt ydmyket og sveket var en underliggende drivkraft bak jakten på Matriarkatet. Så det første skrittet ble å gjennomgå mine opplevelser i dette årtusen i en jakt på krenkelser. I privatlivet var det lite å finne, til det har jeg nok vært altfor heldig med valg av partner. Oppmerksomheten måtte derfor rettes mot min arbeidsplass ved Universitetet i Oslo. Og ved å legge vrangviljen til, fant jeg en del som var brukandes.

Det ville for eksempel vært hyggelig å få blomster når vi blir pappaer også. Og selv om jeg unner mine kvinnelige kolleger både mentorordninger og organiserte kvinnenettverk, blir jeg ikke noe mindre alene som mann av den grunn. Det er også litt rart at det er helt i orden å ha fagdebatter om feminisme uten en mann i panelet, men at selv det mest rendyrkede mannspanel har en anselig kvinneandel. Eller at kvinner kan snakke høyt om glasstak i akademia uten at noen spør om ikke en kort publikasjonshistorie eller slunken undervisningserfaring er mer nærliggende forklaringer. Jo’a, Matriarkatet kunne muligens ha tjent som forklaring for den som ønsker det. Men overbevisende var det ikke, selv med min beste verste vilje.

Da skulle det vise seg langt enklere å finne nyheter å reagere på. Nærmest daglig dukket det opp debattinnlegg og saker som kunne forstås som uttrykk for forskjellsbehandling av kvinner og menn. En for meg helt ukjent artist hadde for eksempel bestemt seg for å ha et halvt års sexpause, men etter kun tre måneder hadde hun måttet hive inn håndkledet (hvis man kan si det sånn) og tok med seg en fyr hjem – for så å skrive en låt om erfaringen, som blant annet kunne by på følgende høystemte passasje: «Du er ikke snill, du bare later som. Det samme gjorde jeg da jeg sa jeg kom. Og du er av typen alle mødre anbefaler, men du er kjipere enn en liten Clausthaler.»[13] Et halvt års selvpålagt sølibat, som hun ikke engang klarte fullføre? Hvordan ville jeg ha lest dette hvis jeg var enslig? Det må da oppleves uhyggelig provoserende for alle som blir valgt bort at en som velger bort kan høste slik oppmerksomhet? Selv hadde jeg en gang en sexpause på over et år. Den var høyst ufrivillig, og den var jaggu ikke mye nyhetsverdig. Dette var et åpenbart eksempel på at kvinners og menns seksualitet behandles ulikt i pressen – i tråd med det gamle munnhellet om at hvis en mann ser en kvinne naken er han en kikker, og hvis en kvinne ser en mann naken, er han en blotter. Det er kanskje slik Matriarkatets usynlige hånd gir seg til kjenne?

Den svenske musikeren og programlederen Navid Modiri står for neste eksempel. Han skrev en Facebook-oppdatering formulert som et åpent brev til sin femårige datter, etter en episode på stranden der hun hadde bedt ham holde et håndkle rundt henne mens hun skiftet badedrakt fordi hun ikke ville at de andre barna skulle si at hun hadde stygg rumpe.[14] Dette gikk sin seiersgang i både norske og svenske medier. Med en datter på fire ble jeg dypt rørt og kunne selv skrevet under på hvert bidige ord – helt til han mot slutten skriver at dette er Patriarkatets skyld og at han nå erklærer seg som feminist for å ta opp kampen. Patriarkatet? Er han virkelig tilfreds med den forklaringen? Eller mener han kanskje at dette er vi menns skyld? Da er jeg i så fall rimelig trygg på at han taler mot bedre viten. Blant kommentarfeltfolket er det iallfall langt mellom dem som stiller seg bak slankepress, prestasjonsmas, barnebikiniproduksjon etc, etc. Og forresten, hvordan skal man forklare det faktum at begge gutta mine har snakket om six-packs siden barnehagen? Har Patriarkatet skylden for det også? Eller er gutters og menns utfordringer pr definisjon mindreverdige? I så fall er det et klart tegn på Matriarkatets diktatur.

Ved en anledning sammenfalt til og med feltarbeidsprosjektet med spaltistvirksomheten. Jeg gikk i bresjen mot medisinprofessor Anne Eskilds angrep på pappapermen, som hun baserte på at menn fra naturens side har mindre utviklet omsorgsevne fordi vi ikke ammer.[15] Mitt tilsvar splittet kommentarfeltfolket.[16] De som var positive mente jeg utfordret den delen av kvinnemakten som følger av deres kontroll over barnesfæren, mens de som var negative mente at jeg først og fremst gikk til angrep på kjønnsrollenes naturlige orden slik disse var opp- og avgjort gjennom Hjernevask. Her var det altså snakk om nye allianser, mellom forskjellsfeministen Eskild og naturalistfraksjonen av kommentarfeltfolket og mellom likestillingskulturmarxisten Kolshus og mannesaksmennene.

Tid for alvor

For meg tok mye av den deltagende observasjonen slutt i februar 2014, da Aftenposten innførte krav om bruk av fullt navn for å delta i kommentarfeltdebattene. For de faste pseudonymene ble dagbladet.no, som aksepterte anonymitet, en slags siste skanse.[17]

Jeg hadde lært at den som leter, finner – og spesielt hvis det man leter etter er sammenhenger som ikke er åpenlyse, men bare kan bekreftes gjennom å godta antagelser som bevis, eller til og med godta fravær av bevis som bevis i seg selv. Men jeg slet fremdeles i jakten på de bakenforliggende årsakene til kommentarfeltfolkets virkelighetsoppfattelse. Gradvis ble jeg likevel oppmerksom på en undertone av sårhet og savn hos disse kommentatorene. Det dreier seg rett og slett om utsiktene til å kunne stifte familie og til å bli far – eller kanskje først og fremst mangelen på slike utsikter.

Dette ble brått levende for meg da Bioteknologinemnda høsten 2014 gjentok sitt standpunkt om å nekte enslige kvinner tilbud om assistert befruktning. Noen år tidligere var dette blitt kalt «diskriminering» av Arbeiderpartiets Gunn Karin Gjul,[18] en karakteristikk som ble gjentatt også i denne runden. Og da merket jeg at kommentarfeltfeltarbeidet hadde satt sine spor. For min første reaksjon var å mene at damer som Gjul var like privilegieblinde som jeg.

Den nøkterne samfunnsviteren i meg innså at reaksjonen bunnet i en sammenkobling av en rekke forskjellige og til dels gjensidig forsterkende faktorer. Noen måneder tidligere hadde nemlig Statistisk Sentralbyrå presentert nye tall om omfanget av barnløshet blant menn, som viste at 23 prosent av menn aldri blir fedre.[19] Det er et høyt tall isolert sett. Men det mest oppsiktsvekkende ved undersøkelsen ble i liten grad trukket frem, nemlig at i 1985 var andelen 14 prosent. For kvinner i samme periode økte forekomsten av barnløshet fra 10 til 13 prosent. Avstanden vil med all sannsynlighet fortsette å øke, ettersom endringene vi kan måle i dag er konsekvensen av forhold som gjaldt for mellom ti og tyve år siden.

Kort sagt handler det om sosial status. I dag er nesten dobbelt så mange kvinner som menn under høyere utdanning, og kvinner fullfører studiene i større grad enn menn. Og disse kvinnene velger sjelden partnere under sin stand. Dagens kvinners foretrukne livsledsagere er til forveksling lik den hovedforsørgeren og høystatusmannen deres bestemødre var på jakt etter. Slike overlevninger må man gjerne skylde på Patriarkatets fortsatte makt over kvinners vilje, men det er gutta på gølvet som tar støyten. Barnløsheten er allerede langt hyppigere blant menn med arbeiderklassebakgrunn og blant menn med lite utdanning som bor i distriktene.

«Gjennomfemininiserte» menn som jeg, derimot, kan høste fruktene av vårt svik: Vi får damene, flerkullsbarna og halve kongeriket med.[20] Hvis jeg hadde befunnet meg i den andre gruppen, ville jeg sett på sånne som meg som en del av problemet.

Etter enhver samfunnsvitenskapelig målestokk utgjør økningen i andelen barnløse menn en dramatisk sosial endring. Og den oppleves sikkert som enda mer dramatisk for mennene det angår. Vi gutta ønsker oss nemlig barn i like stor grad som damene gjør.[21] For den som ikke ønsker å ta dette inn over seg, er sammenkoblingen av disse faktorene lett å avfeie. Den er åpenbart heteronormativ; den kan leses som en videreføring av kjønnsmarkedstanken, representert i sin mest banale form av forfatter Mads Larsen og i mer sofistikert tapning av sosiolog Preben Z. Møller; den uttrykker tilsynelatende en forståelse av at mannens mål er forplantningen; og, verst av alt, den kan virke å gi uttrykk for at menn har en berettiget forventning om at kvinner skal gi dem sex.

Men dette reduserer en interessant debatt om en omfattende samfunnsendring til ensidige poseringer for meningsfeller i våre respektive ekkokammer. For etter å ha fulgt den norske offentlige samtalen tett over lengre tid, er det ett forhold som gjør fremveksten av en stadig større gruppe barnløse menn spesielt bekymringsverdig. Familie og barneoppdragelse er nemlig Det Nye Store Fellesskapsprosjektet. Og den politiske debatten følger selvsagt i det samme sporet: Utover innvandring, sikkerhet og samferdsel er det få felt som ikke har en fremtredende familiekomponent. Full samfunnsdeltagelse forutsetter rett og slett familieliv. Og norske fedre er med, norske fedre snakkes om og blir tidvis endog feiret, og norske fedre kan delta i samtalen og kreve å bli lyttet til, nettopp fordi vi er kommet så langt.

Vi kan la våre selvbilder massere av at samfunnet bryr seg om oss og våre valg. Mannsrollen, derimot, omtales sjelden i andre sammenhenger enn når den innebærer et problem. Det største skillet går med andre ord ikke mellom menn og kvinner, men mellom barnhavende og barnløse. Det er også dette som først og fremst skiller meg fra kommentarfeltfolket. Jeg kan ofte irritere meg over at politikere og fagfolk legger seg opp i hva jeg tenker og gjør overfor mine barn.[22] Men det er uendelig mye bedre enn aldri å oppleve at den offentlige samtalen angår deg og ditt liv – eller at du og ditt liv virker å angå andre. Det er frustrasjonen over dette nye utenforskapet jeg aner konturene av.

Jeg er fortsatt overbevist om at den norske gjennomsnittsmannen er langt mer lik meg enn de toneangivende antifeministene blant kommentarfeltfolket. De er som Tordenskiolds soldater: Få, men synlige og støyende. Vårt felles anliggende bør være å forhindre at de blir fanebærere for en større avdeling frustrerte menn, som sjelden blir talt om og aldri talt til og derfor søker seg til en arena der de i alle fall blir sett og hørt. Antifeminismen fortjener definitivt ikke noe ideologistempel. Den er snarere en fortelling som er stor og upresis og uforpliktende nok til at mange kan skrive sine personlige erfaringer inn i den. Hersketeknikker som å stemple dem som «sinte, hvite menn» gjør vondt verre (og finnes det virkelig ikke legitime grunner for hvite menn til å være sinte?)

Sånne som jeg har definitivt ingen grunn til å være sint, tvert imot! Vi har tjent alt på likestillingen. Men sånne som jeg er altså langt ifra alle. Å snakke som om vi var det er fullstendig å miste klassedimensjonen av syne. Det er i vår alles interesse å få disse mennene i tale på deres egne premisser, snarere enn kun som re-aksjon og med en vinkling og en genre som i stor grad bestemmes av de få reelle antifeministene. Et sted å starte er å ta menns barnløshet på alvor som et samfunnsproblem.

Fotnoter:

1: En bok om menn, Arnstein Bjørkly et al. (red.) (Oslo: Pax 1976 (elektronisk tilgjengelig på bokhylla.no)).

2: Karl Ove Knausgårds Min kamp-serie, spesielt første og andre bind (Oslo: Oktober 2009 og 2010), har fått klart mest omtale, men Jens Johanssons Bryllup og begravelser (Oslo: Tiden 2013) er nok den som klarest tematiserer manns- og farsrollen. Trond Kirkvaags oppvekstfortelling Kom ikke nærmere (Oslo: NRK Aktivum 2007) byr på sterke beskrivelser av følelsesmessig avstand mellom far og sønn fra tiden før likestilling ble satt på dagsorden.

3: http://www.dagbladet.no/2014/03/06/kultur/meninger/hovedkronikk/kronikk/feminisme/32166267/

4: ‘Jeg, en maskulinist’. Kommentar, Klassekampen 4. desember 2007.

5: http://www.expressen.se/kultur/alla-man-som-traffar-en-kvinna-undrar-hur-det-ar-att-ligga-med-henne/

6: http://www.vg.no/nyheter/innenriks/eskil-pedersen-saa-droemmemannen-i-homoparaden/a/10051336/

7: http://www.aftenposten.no/meninger/kommentarer/Mann-mot-tog-7141190.html

8: http://www.dagbladet.no/2013/02/15/kultur/debatt/debattinnlegg/feminisme/25783407/

9: Hjernevaskdebatten er lang og kronglete. I mitt bidrag, «Serie med gjennomtrekk», Dagens Næringsliv 22. april 2010, undrer jeg meg over at ingen påpekte at det ikke var samfunnsvitere som blamerte seg, men filosofer og litteraturvitere som poserte som samfunnsvitere – og at dette kunne tyde på at verken samfunnsvitenskap eller forskningsjournalistikk var noe for amatører..

10: Dette illustreres av Gunhild Dahlberg i vidunderlig treffsikre satiriske vendinger: http://www.dagbladet.no/2013/02/08/kultur/debatt/kronikk/netthets/satire/25658114/

11: Dette forsøket på å forstå hadde også en snev av nødvendighet ved seg. Noen av kommentarfeltfolket fungerer som bjellesauer for resten, som ganske konsekvent stemmer opp deres bidrag slik at disse kommentarene vises først og dermed gir en pekepinn for mange lesere hvordan teksten de nettopp var ferdig med skal oppfattes. Jeg har beskrevet denne sosiale dynamikken og foreslått noen tiltak for å gjøre nettdebatten enda mer interessant her: http://www.aftenposten.no/meninger/kronikker/Hopp-i-det_-folkens-7503174.html

12: Jeg må understreke at dette på ingen måte kvalifiserer som forskning, langt mindre som et antropologisk online-feltarbeid. Til det er det altfor usystematisk, metodisk tilfeldig og privat.

13: Saken på dagbladet.no ble publisert uten kommentarfelt. Og jeg har valgt å ikke legge ved lenke til denne saken av pietetshensyn.

14: http://www.expressen.se/nyheter/navids-brev-till-dottern-har-berort-tusentals/

15: http://www.aftenposten.no/meninger/Det-er-kvinner-som-foder-barn-7268534.html#.Ufu0lyeEx8E I Klassekampens faste spalte ‘Feminist, javisst’ 11. august 2014 gir Torild Skard uttrykk for de samme synspunktene.

16: http://www.aftenposten.no/meninger/Balleskudd-fra-puppehoyde-7269823.html (Nettversjonen av innlegget oppgir feil opphavsperson.)

17: Også på dagbladet.no ble det nylig innført langt klarere ordstyringav debatten.

18: http://www.vg.no/nyheter/innenriks/arbeiderpartiet/vil-gi-kunstig-befruktning-til-enslige/a/588667/ Bioteknologinemnda har med tiden blitt den kanskje mest interessante kjønnspolitiske arena i Norge, og fremstår etter hvert også som en av de mest innflytelsesrike.

19: http://www.ssb.no/befolkning/artikler-og-publikasjoner/_attachment/173918?_ts=1459797dfa0 Menn som i en alder av 45 år ennå ikke er blitt fedre, regnes som barnløse.

20: Litt telefonlisteforskning viser at blant mine femti nærmeste herrebekjentskaper over 35, som stort sett samtlige er høyt utdannede urbane middelklassemenn, er det kun to som (foreløpig) uten barn.

21: http://forskning.no/kjonn-og-samfunn-psykologi-samliv-sosiologi/2013/06/faerre-menn-blir-fedre

22: Jeg har også skrevet om irritasjonen: http://www.aftenposten.no/meninger/Barns-beste-og-andre-maktmidler-7111392.html#.UYd-iaKpV8E og i ‘Farskapningen. Betraktninger over makten i et barnesete’ i Nytt Norsk Tidsskrift 27 (2010), s. 401-410.

Væpna mannsrevolusjon!

Fra 1/15.

Mannsrettighetsbevegelsen slipper ofte unna når man skal beskrive voldelige og ekstreme bevegelser. Det bør den ikke.

Audhild Skoglund.
Foto: Unni Skoglund.

Den såkalte mannosfæren består av hundrevis av nettsider, blogger og forumer dedikert til å angripe feminister spesielt og kvinner […] generelt. Selv om noen av sidene forsøker å være siviliserte og underbygge argumentene med fakta, er de så å si alle breddfulle av misogynistiske angrep som kan være forbløffende i oppgulpet av hat de gir uttrykk for. [1]

Da Southern Poverty Law Center i 2012 føyde mannsrettighetsbevegelsen til sin årlige redegjørelse om hat- og ekstremistgrupper i USA, ble det oppstand både i mannosfæren og i deler av pressen. Noen mente det anerkjente borgerrettighetssenteret bommet grovt ved å sidestille mannsrettighetsgrupper med nynazister og Ku Klux Klan. Andre kritiserte utvalget av sider og mente at det ikke var de verste som var nevnt i rapporten.

Southern Poverty Law Centre hadde tatt med et utvalg på 12 sider i rapporten sin, med eksempler på innhold. De påpekte imidlertid at problemet var langt mer omfattende, og at det utbredte kvinnehatet også finnes igjen som grunnlag for terrorhandlinger, blant annet hos Anders Behring Breivik og canadieren Marc Lépine, som i 1989 drepte 14 kvinner ved et universitet i Montreal fordi han hatet feminister.

Hvem er de?

Mannsrettighetsbevegelsen er ikke et like etablert begrep som de engelske benevnelsene Men’s Right Activists (MRA), Men’s Right Movement (MRM), Father’s Rights Groups eller Manosphere. Alle begrepene beskriver mer eller mindre sammenslutninger av menn som mener de er ofre for en mannsundertrykking. Påstanden fra mannsrettighetsbevegelsen er at likestillingen har gått for langt og gjort menn til ofre, både på hjemmebane, juridisk, politisk, på arbeidsmarkedet og sosialt. De mener at samfunnet er gjennomsyret av misandri: hat mot menn.

Vi MRA-er gjør intet annet enn å opptre som temperaturmålere og kart. Derfor har vi ingen sentral autoritet eller finansiering eller organisasjon av noe slag. Vi er vanlige fyrer som er sinte nok til å stå opp, slik vi gjør. Det er MANGE andre fyrer som er like sinte, men avfinner seg med å la andre lede an. Og det er et voksende antall menn som tar feministenes (og den «offentlige») avfeiing av mannstemaer som en indikasjon på at KUN en voldelig revolusjon vil føre til endring.[2]

Dagens mannsrettighetsbevegelse består både av formelle organisasjoner med medlemskap og aktiv fysisk deltakelse og av en omfattende nettaktivitet. Blant de organiserte gruppene finner vi kanskje først og fremst farsrettighetsorganisasjoner. Disse gir juridisk bistand til menn i barnefordelingssaker, eller de driver lobbyvirksomhet og politisk aktivisme, for eksempel for å få endret lover de mener rammer menn urettferdig. Andre organisasjoner er mer rettet mot å bekjempe alt de anser som feministisk (og dermed mannsfiendtlig).

På nett er utvalget av nettsider, diskusjonsforumer og blogger som kan sies å falle inn under mannsrettighetsbevegelsen enormt. Lesertallene kan variere kraftig. Mange er enmannsprosjekter hvor en mann spyr ut edder og galle over kvinner generelt og ekskona spesielt, uten nødvendigvis å oppnå så mange lesere. Andre er mer profesjonelle, med artikler og flere skribenter og mange lesere. Bevegelsen har sine helter og frontfigurer, hvis meninger sirkuleres bredt i denne delen av internett.

Vold fra mannsbevegelsen

Noen enkeltsaker har bidratt sterkt til å sette søkelyset på det skumle potensialet som ligger i mannsrettighetsbevegelsen.

En av sakene handler om amerikaneren Elliot Rodger, som i mai 2014 drepte seks mennesker og såret 13 andre i California, før han til slutt tok sitt eget liv. Elliot etterlot seg et manifest hvor han klaget over at han aldri hadde hatt sex og det hatet han følte mot kvinner for det: «Jeg vil straffe alle kvinner for den forbrytelsen det er å nekte meg sex … Jeg kan ikke drepe hver eneste kvinne i verden, men jeg kan levere et ødeleggende angrep som vil ryste dem alle langt inn i de onde hjertene deres,» skrev Elliot før han satte i gang det han kalte sin krig mot kvinnene. Denne krigen krevde også flere mannlige ofre, noe mange i mannosfæren siden har klandret ham for.

Rodgers forbindelse til mannsrettighetsbevegelsen er først og fremst at han fulgte ivrig med på ulike Pick-Up-Artists eller sjekkekunstere, en undersjanger i mannosfæren som handler om sjekking (Red. anm: se Kristian A. Bjørkelos artikkel om sjekkekunstnerne i dette nummeret av Humanist). Rodger var også engasjert i forumdiskusjoner om temaet.

Rodger var ingen lederfigur i mannsrettighetsbevegelsen, men ideene om onde kvinner som «nekter» menn sex er utbredte i mannosfæren, og han ser ut til å ha hentet dem der. Rodger har også inspirert andre som har ønsket å «gjøre riktig» det han selv gjorde feil. En av dem var en student ved University of Washington, som i kjølvannet av Rodgers massakre skapte seg nettidentiteten Foss Dark. Under dette pseudonymet truet han med å begå en massakre selv: «Jeg skal sørge for bare å drepe kvinner, og mange flere enn Elliot fikk til.»[3] 24-åringen ble deportert etter truslene og flere tilfeller av stalking.

I Nevada i 2006 drepte farsrettighetsaktivisten Darren Mack sin ekskone etter en rettstvist i forbindelse med skilsmisse. Mack følte seg urettferdig behandlet av retten, som han mente var forutinntatt mot ham. Mack forsøkte også å drepe dommeren i saken. Drapet og drapsforsøket fikk massiv medieoppmerksomhet ettersom Mack var en kjekk og rik forretningsmann.[4]

I juni 2011 satte en av lederfigurene i en farsrettighetsgruppe, Thomas James Ball, fyr på seg selv utenfor et rettslokale i New Hampshire. Ball hadde kjempet i retten om foreldrerett i en tiårsperiode. Han stod foran en fengselsstraff, og det offentlige selvmordet var ment som en politisk handling. I et avskjedsbrev innrømte han å ha slått datteren sin, men mente feministene, ikke hans egen voldsbruk, var problemet:

Jeg har fått nok av å bli mobbet for å være mann. Jeg kan ikke tro at disse folkene i Washington er så dumme at de tror at de kan styre amerikanere med en jernhanske. For tjuefem år siden erklærte den føderale regjeringen krig mot mennene. Det er på tide å se hvor sterkt forpliktet de er til saken sin.[5]

Ball konstaterte også at det ville finne sted tap på begge sider i denne krigen.

Kjønnskrigen

Krigsretorikken er utbredt i mannosfæren. Da en av nettsidene som foregir å være mindre hatsk, The Good Men Project, for et par år siden spurte leserne sine hva som var de viktigste sakene for mannsrettighetsbevegelsen, fikk de følgende svar: På førsteplass kom å bekjempe feminismen, som har «skadet menn». Deretter fulgte å slåss for at mann eller en kvinne skal betraktes likt dersom de har en langt yngre seksualpartner. På tredjeplass:

Å fjerne oppfattelsen av at alle menn er potensielle voldtektsforbrytere/pedofile – å minne publikum om at voldtektsforbryterne er få og slemme og ikke representerer hele gruppen menn.[6]

Kampen mot det mannsrettighetsbevegelsen anser som stigmatisering av menn, går igjen på mange av nettsidene og i diskusjoner. Både opplysningskampanjer mot vold og voldtekt og krisesentre for kvinner har blitt symboler på denne «stigmatiseringen» og «mannehatet».

For eksempel saksøkte 18 menn tilknyttet tre ulike mannsrettighetsorganisasjoner i 2000 delstaten Minnesota. Mennene ville få stanset all offentlig støtte til krisesentre for kvinner, og andre hjelpetiltak for mishandlede kvinner og barn. Argumentasjonen mannsrettighetsaktivistene la frem i søksmålet, var blant annet at krisesenteret:

Publiserte fanatisk, irrasjonelt, hysterisk, sexistisk litteratur som på en ondsinnet og falsk måte ærekrenker og søker å skape sosialt og politisk hat mot menn generelt gjennom å fremstille dem som hovedårsaken til all vold i nære relasjoner og lignende grufulle handlinger i det amerikanske samfunnet.[7]

Man ønsket ikke et eget tilbud for menn, bare å stanse det kvinner fikk. Saken nådde ikke frem i retten,[8] men er langt fra unik.

Blant argumentene i søksmålet var at kvinner begår vold mot menn vel så ofte som omvendt, et argument som ellers går igjen på mange av bloggene og nettsidene i mannosfæren. Argumentet krever en temmelig kreativ omgang med forskning og statistikk for å kunne fremmes, men denne kreativiteten er vanlig blant mannsrettighetsaktivistene. I denne saken ble slike argumenter diskutert før saken ble avvist, og funnet uten faglig hold.

Ligger det så et voldspotensial i å føre juridisk kamp for en mening? Ja, fordi mannsbevegelsen samtidig argumenterer for et mer gammeldags parforhold hvor mannen er sjef, samtidig som bevegelsen er opptatt av å forhindre skilsmisser. Når man da vil forhindre at kvinner oppsøker hjelp ved partnervold og bruker tvilsomme statistikker for å bevise at kvinner egentlig er verst, argumenterer man faktisk for å fornekte og bortforklare kvinners behov for beskyttelse – og i siste instans legitimere at menn er voldelige mot kvinner. I noen tilfeller legitimerer også ledere innen bevegelsen mer direkte mishandling av kvinner, som A Voice for Men flere ganger har gjort.[9]

Denne legitimeringen er imidlertid som oftest mer direkte i et annet av gjennomgangstemaene til mannsrettighetsbevegelsen: pick-up-artistenes sjekkeverden.

Pick-Up Artists

Sjekkehjelp for menn virker i utgangspunktet som en tilforlatelig aktivitet. Det er åpenbart en del menn som sliter med selvtilliten og kan ha nytte av litt kursing på feltet.

Disse Pick-Up Artists eller sjekkekunstnerne har likevel fått et frynsete rykte, og av flere grunner enn massakren til Elliot Rodger. Ikke minst handler det om forholdet til vold og voldtekt som mange av de største guruene på feltet står for.

I mannsbevegelsens sjekketerreng kan nemlig sjekking medføre bruk av fysisk tvang og vold, det vi gjerne kaller voldtekt. Sveitsiskfødte Julien Blanc var en godt etablert sjekkeguru verden over da han i november 2014 ble verdensberømt etter at en video fra en av sjekkeworkshopene hans ble lekket. Her argumenterte Blanc for å benytte kvelertak på kvinner for å gjøre dem mer medgjørlige. Blanc la også ut bilder av seg selv som tok kvelertak på ulike kvinner. Det utløste demonstrasjoner, underskriftskampanjer og fikk ham utestengt fra flere land.[10]

Blanc er på langt nær den eneste sjekkeguruen som legitimerer voldsbruk. Roosh Valizadeh, bedre kjent som Roosh V, har rett og slett gått ut og erklært at voldtekt burde legaliseres. Grunnen er at kvinner som blir voldtatt av noen de kjenner, fordi de har drukket alkohol eller frivillig blitt med en mann, selv er skyldige i voldtekten. Samtidig regner han kampanjer mot voldtekt som en provokasjon mot menn, ettersom de antyder at alle menn er potensielle voldtektsforbrytere. For Valizadeh, som for store deler av mannsrettighetsbevegelsen, er det bekymringen om falske anklager som burde vies oppmerksomhet, ikke voldtekt som sådan, som er et kvinneansvar:

Jeg har tenkt på dette problemet, og jeg er sikker på at jeg har løsningen: Gjør voldtekt lovlig når den skjer på privat eiendom. Jeg foreslår at vi gjør den voldelige handlingen det er å ta en kvinne juridisk ikke-straffbar når den foregår utenfor den offentlige sfæren.[11]

Konklusjonen om at voldtekt bør være lovlig, er nært forbundet med en annen av mannsbevegelsens kjepphester: Påstanden om at kvinner generelt lyver om voldtekt, og at menn står rettsløse overfor slike beskyldninger.

Valizadeh har blant annet blitt omfavnet av nettstedet som i dag er det aller mest populære innen mannsrettighetsbevegelsen, A Voice for Men, som drives av Paul Elam. Her beskriver Elam ham som «en dyp tenker, en kraftfull kommunikator … Jeg har kun respekt for fyren».[12]

Hevnere med gapestokk

Noen mannsrettighetsaktivister henger ut kvinner som oppfattes som fiender av mannssaken på nettet. Dette har Paul Elam også drevet med, gjennom en annen nettside han driver: Register-Her.com. Denne uthengingssiden var en av årsakene til at Elam og hans A Voice for Men havnet på Southern Poverty Law Centers oversikt over hatgrupper.

Et gullkorn fra nettsiden til sjekkekunsneren Julien Blanc.

Ifølge Elam skal Register-Her.com være et register med navn (og annen informasjon, som adresser) på kvinner som «har forårsaket betydelig skade for uskyldige individer enten gjennom handlinger som voldtekt, overfall, barnemisbruk og drap, eller ved å komme med falske beskyldninger om forbrytelser mot andre».[13] Men hvem som henges ut der virker ganske så tilfeldig. Southern Poverty Law Center fant for eksempel navn på kvinner som var frikjent i retten, side om side med bloggere og kjendiser som beviselig hadde begått kriminalitet.

Register-Her.com er heller ikke den eneste siden av denne typen. En annen vesentlig aktør er Crimes Against Fathers. Når kvinnene så er navngitt på disse sidene, spres de personlige opplysningene om dem videre på nett, gjennom Twitter-kontoer og andre sosiale medier.

Hvilke kvinner er det så som blir navngitt på denne måten? Mange er ekskoner og tidligere kjærester av menn som sokner til mannsgruppene. En annen stor gruppe er kvinner som skal ha kommet med falske voldtektsanklager. I tillegg kommer feministiske bloggere og samfunnsdebattanter. Kort og godt: Kvinner som noen i mannosfæren ikke liker.

I gruppen for kvinner som skal ha kommet med falske voldtektsanklager, finner vi journaliststudenten Rachel Cassidy. Cassidy havnet på hatlisten til Crimes Against Fathers etter at et videoopptak (tatt med mobiltelefon) av en mann som i full offentlighet utførte munnsex på en kvinne begynte å sirkulere på nett. Kvinnen i videoen anmeldte det som skjedde som voldtekt, og politiet innledet en etterforskning. I mannosfæren på nett ble videoen tatt som et bevis på at sexen var frivillig. Noen gikk enda lenger, og prøvde å identifisere kvinnen. Noen mente at kvinnen i videoen var Rachel Cassidy, noe både hun, politiet og universitetet hennes avkreftet. Dette stoppet ikke rykteflommen og hatet som ble rettet mot henne.

På kort tid var store mengder informasjon om hvor hun bodde, hennes vaner osv. spredt til tusenvis av mannsrettighetsaktivister.[14] Resultatet var en flom av sjikane. Cassidy følte seg etter hvert så truet at hun avsluttet all nettaktivitet, tok en pause fra universitetet og gikk i dekning.

Også dekanen ved universitetet Cassidy studerte ved, Jenny Hall-Jones, ble lagt til hatlisten da hun slo fast at Cassidy ikke var kvinnen på videoen. Hun ble karakterisert som en mannehatende feminist, «inn i helvetes stygg» og andre nedsettende karakteristikker. Ikke overraskende publiserte Crimes Against Fathers hennes private opplysninger også.

Sinte rop i ekkokammeret

Mannsrettighetsbevegelsen tiltrekker seg en del sinte menn, som møter andre sinte menn på nett eller i organisasjoner. Mange av dem har gått igjennom en skilsmisse som gjør at de bærer nag til ekskona eller rettsvesenet, andre sliter med å komme seg inn på kjønnsmarkedet. I mannosfæren finner de en forklaring på alle sine problemer: kvinner og feminismen, som undertrykker og feminiserer menn.

Kvinner demoniseres som løgnaktige «feminazier» som kommer med falske anklager om vold og voldtekt, og dessuten er det jo kvinner som er de mest voldelige. Samtidig ufarliggjøres menns vold mot kvinner, og det oppfordres åpent til mer vold fra menn mot kvinner. Alfahannen» – den sterke mannen – skal slå tilbake.

Det er ikke et sunt verdensbilde som formidles. Og som vi har sett har noen menn dessverre handlet ut fra dette verdensbildet.

Faren for flere massakre eller mordforsøk er bare et av faremomentene som ligger i mannsrettighetsbevegelsen. En kanskje større fare er at bevegelsens kvinnefiendtlighet kan få konsekvenser for kvinner som kommer i kontakt med veldig menn som har forlest seg på bevegelsens nettsider.

Litteratur:

Dragiewicz, Molly 2011: Equality With a Vengeance. Boston: Northeastern University Press.

Glatt, John 2012: Love Her to Death. New York: St. Martin’s Press.

Kimmel, Michael 2013: Angry White Men. New York: Nation Books.

King, Gary C. 2010: Rage. New York: Pinnacle Books.

Skoglund, Audhild 2014: «Den kvinnehatende ideologien». I: VG 05.06.2014: http://www.vg.no/nyheter/meninger/kronikk-den-kvinnehatende-ideologien/a/23222557/.

Fotnoter:

1: http://www.splcenter.org/get-informed/intelligence-report/browse-all-issues/2012/spring/misogyny-the-sites, min oversettelse.

2: Kommentar på blog, sitert etter Kimmel 2013:109-110, min oversettelse.

3: Sitert etter http://blogs.seattletimes.com/today/2014/12/ex-uw-student-convicted-of-cyberstalking-deported-to-india/, min oversettelse.

4: Se f.eks. Glatt 2012.

5: http://www.sentinelsource.com/news/local/excerpts-from-a-lengthy-manifesto/article_e82748cd-cc70-562b-8706-3a613e30f692.html, min oversettelse. Se også: http://www.splcenter.org/get-informed/intelligence-report/browse-all-issues/2012/spring/a-war-on-women.

6: Sitert etter Kimmel 2013:123, min oversettelse.

7: Sitert etter Dragiewicz 2011:1, min oversettelse.

8 Dragiewicz 2011.

9: http://wehuntedthemammoth.com/2013/10/18/paul-elam-of-a-voice-for-men-in-his-own-words/.

10: http://www.aftenposten.no/nyheter/uriks/Omstridt-sjekkeguru-nektes-visum–7797564.html.

11: http://www.donotlink.com/framed?640891, min oversettelse. Uthevelsen er i originalen.

12: Sitert etter http://wehuntedthemammoth.com/2015/02/18/criticized-for-posting-a-puffball-interview-with-pua-dirtbag-roosh-v-paul-elam-reassures-readers-he-knows-how-to-get-his-dick-wet/#more-15392, min oversettelse.

13: Elam sitert etter http://www.splcenter.org/get-informed/intelligence-report/browse-all-issues/2012/spring/a-war-on-women, min oversettelse.

14: http://www.buzzfeed.com/ryanhatesthis/this-is-what-happens-when-anonymous-accuses-you-of-faking-a#.cmyVyOgzK.

Den store damejakta

Frå 1/15.

Sjekkeguruane lovar at sjølv den største tapar kan forføre den vakraste kvinna – berre han bruker dei rette triksa. Men kva slags kvinnesyn står ein for når ein preikar at kvinner er eit bytte?

Kristian A. Bjørkelo.
Foto: Arnfinn Pettersen.

− Hei, sit du og les så tidleg på føremiddagen? Eg lenar meg mot bardisken på kaffibaren når ei jente, minst HB8 («Hot Babe», 8 på ein skala frå 1 til 10), kjem og vil ha fylt opp kaffikoppen. Ho svarar høfleg når ho set frå seg koppen at ho les til eksamen. Dei færraste studiar har eksamen i februar, så eg spør henne om det er jus eller psykologi ho studerer.

− Eg les til eksamen i psykologi, seier ho og tek imot kaffien.

Servicen her er alltid på topp, det er difor eg ofte heng ved disken og snakkar med mine to favorittbaristaer. Dessutan dukkar det alltid opp andre der som er villige til å slå av ein prat. Som denne jenta. Eg grip høve til å slenge med leppa.

− Psykologi, ja? Det forklarar jo saka, dei er alle litt sprø på det faget.

Ho smiler og ler litt, men viktigast er at ho vert ståande med koppen i handa. Eg har henne på kroken, då må eg berre snøre henne inn. Som med all fisking er det viktig å ikkje vere for ivrig. Så eg må ikkje orsake meg sjølv eller trygle om merksemd; eg må levere ein «neg»: ein spøkefull negativ kommentar.

− Men så er vel du òg sprø. Eg har aldri møtt ein psykolog som ikkje treng heftig med terapi sjølv, smiler eg. Ho ler. Bingo, ein fulltreffar på målet!

− Ikkje? Er du sikker på at det ikkje er du som treng terapi? Ho gliser frekt attende.

− Joda, det har alle sagt at eg gjer, men det er dyrt, seier eg. Og tar ein slurk av koppen min.

− Eg kan gjere det for deg gratis, svarar ho. Ein invitasjon om å halde fram å verte kjend.

Ho foreslår at eg kan komme i terapi hjå henne på klinikken, men eg kontrar med at det kanskje er like lett å berre møtast hjå meg. Det vil ho så klart. Eg nikker og flirer, og lar samtala naturleg runde seg sjølv av, og ho ruslar attende til lesinga utan at vi har presentert oss eller utveksla kontaktinformasjon. Berre nokre minutts uskuldig leik og prat.

Hadde dette vore ein verkeleg sjekkesituasjon, så skulle eg ha følgd opp med ein demonstrasjon av verdi, ein såkalla «Demonstration of Higher Value» (DHV). Eg skulle synt eit eller anna talent eller noko som gjorde at eg skilde meg ut. Deretter burde eg ha isolert målet, det vil seie sørga for å trekkje meg unna med jenta og etablert tillit med eit eller anna triks. Eg hadde mottatt fleire IOI («Indicators of interest») som tyda på at ho var interessert. Om det verkeleg var alvorleg hadde eg initiert berøring (eller «kino»), for å signalisere mi interesse.

Dette er framgangsmåten og språket til ein Pick-Up Artist, ein PUA. På norsk kan vi kalle dei sjekkekunstnar. Stilen var «Cocky & Funny», fordi det er det som fell meg naturleg. Folk som berre har møtt meg ein gong vil nok skildre meg anten som ein klovn eller som overlegen, andre vil meine begge delar − altså Cocky & Funny. Eg ana ikkje at dette var ein eigen stil for sjekking, men så er eg ikkje noko sjekkekunstnar, og har heller ingen ambisjonar om å bli det. Det finnes derimot mange sosialt keitete menn der ute som vil ingenting anna enn å meistre denne type interaksjon med det motsette kjønn. Deira mål er lukke, lukke gjennom seksuell erobring. Anten for å finne den store kjærleiken eller få så mange hakk i sengestolpa som mogleg. For berre då er ein eit skikkeleg mannfolk.

Sjekkingas kunst

Å vere ein sjekkekunstnar er å vere ein mann som meistrar kvinner. Alle legg litt ulike ting i kva det vil seie å vere ein sjekkekunstnar, men felles for alle forståingar er at dei lukkast i å sosialisere med og å plukke opp kvinner. Det vil seie få kontaktinformasjonen hennar, avtale eit stemnemøte eller få henne til sengs. Dei kallar det å ha eit bra «game»; å meistre sjekkespelet.

Sjekkekunstnarane definerer seg gjerne i kontrast til det miljøet kallar «naturals», menn som er naturleg sjarmerande eller fysisk tiltrekkande. Ein sjekkekunstnar har i staden lært seg opp til å vere sjarmerande, og hevder gjerne å gå vitskapleg til verks. Dei møtast på internettfora og på workshops der dei kan samanlikne notatar. Kva det er som gjer at ei kvinne vert tiltrekt av enkelte menn og framferder, og ikkje? Her er feltrapportane viktige, skriftlege skildringar av og skrytehistorier om sosiale møter med kvinner. Desse vert plukka frå kvarandre og analysert i fellesskap; kva var det som fungerte her?

Dei mest vellukka og drivne sjekkekunstnarane dannar eigne skular og system som andre freistar å kopiere. Dei vert guruar som mindre vellukka menn ser opp til og ønskjer å bli lik. Desse guruane arrangerer gjerne seminar der dei kan lære vekk sin metode. Slike seminar involverer til dømes å sjå videoar av guruen som sjekkar opp damer, eller å bli med guruen på byen. Dei som er aller mest ivrige kan betale for litt personleg coaching. Då er ein garantert suksess med damene.

Mitt første møte med ein slik guru var i 1999, i filmen Magnolia, regissert av Paul Thomas Anderson. I filmen speler Tom Cruise sjekkeguruen Frank T.J. Mackey, som entrar scena til lyden av Richard Strauss «Also Sprach Zarathustra». Der erklærer han til eit jublande mannleg publikum:

“Respect the cock! And tame the cunt! Tame it! Take it on headfirst with the skills that I will teach you at work and say no! You will not control me! No! You will not take my soul! No! You will not win this game! Because it’s a game, guys. You want to think it’s not, huh? You want to think it’s not? Go back to the schoolyard and you have that crush on big-titted Mary Jane. Respect the cock. You are embedding this thought. I am the one who’s in charge. I am the one who says yes! No! Now! Here! Because it’s universal, man. It is evolutional. It is anthropological. It is biological. It is animal. We… are… men!”

Mackey framstår som absurd og komisk, og samstundes pinsamt lik mange av dei PUA-guruane som reiser verda rundt og lovar sitt publikum at dei òg kjem til å kunne liggje med haugevis av kvinner. Og medan eg lo rått då eg såg den underlege framtoninga til Frank T.J. Mackey, så har han kanskje eit poeng. Ein eller annan stad inne i den pubertale fikseringa på kjønnsorgan og alfahann-mentaliteten, ligg det kanskje ei kjerne av sanning. I alle fall nok til at det innleidde publikummet måtte snakkast ned etter at scena var spilt inn, og nok til at slike guruar faktisk har ganske mange tilhengjarar som svergar til sjekkekunst som livsstil.

Dei meistringslause i venesona

Det å kunne meistre sosial omgang med kvinner og sjekke dei er ein ettertrakta eigenskap for mange menn. Samfunnet har så lenge vi kan hugse vore retta inn mot å danne par. Vi er ikkje fullstendige om vi ikkje har ein romantisk og seksuell partner.

Tradisjonelt har det òg vore eit ideal for kvinna å halde seg til éin partner, medan mannen har vore oppmoda av den maskuline kulturen til å ha fleire. I dag står kvinnene mykje friare til å velje partnarane sine, og til å ha langt fleire partnarar enn før. Dette skapar eit visst problem hjå dei mennene som kjenner seg sjølv som lite attraktive eller som berre ikkje meistrar det sosiale spelet som skal til for å få ein partnar. Det er jo aldri nokon som har lært dei spelereglane.

Eg kjenner meg att i desse problemstillingane. Korleis skal eg fange interessa til ei kvinne − både den spesielle kvinna som eg vonar å slå meg ned med, og kvinnene som eg finn tiltrekkande her og no? Det er eit press på menn om at vi skal vere vellukka jegerar, vi skal jakte ned og erobre kvinner. Eg er kanskje heldigare stilt enn mange, då eg faktisk lukkast i ny og ne, men eg har kjent på frustrasjonen og dette ønsket om ei oppskrift. Korleis er det eigentleg vi gjer dette?

Mange menn meiner seg fanga i «the friendzone»; venesona. Venesona er det som skjer når ein mann oppsøkjer ei kvinne i von om å opprette ein seksuell relasjon, men må ta til takke med eit venskap. Stakkars mann! Ein førestiller seg at kvinna plasserer ein mann snøgt i kategoriane sexpartner eller ven. Og nåde den som kjem i venesona, han har tapt. Innforstått i dette er jo sjølvsagt at ein mann som er i venesona aldri kan verte seksuelt (eller romantisk) interessant. Eg kan òg tolke frå dette at ein mann som startar ein relasjon med ei kvinne hovudsakleg er ute etter sex eller romantikk, og at venskap er eit taparutfall − det var ikkje difor han starta samtala eller møtte henne for ein kopp kaffi.

Heldigvis er venesona berre vrøvl. Den er eit underleg produkt av svart-kvitt-tenking og manglande erfaring med forhold mellom menn og kvinner. Romantiske forhold kan vekse naturleg ut av venskap, og venskap kan vekse ut av seksuelle forhold. Problemet oppstår når romantiske eller seksuelle relasjonar er noko den eine partnaren forventar, eller til og med meiner han fortener.

Frå desse forventingane kjem mykje frustrasjon. Eller meir presist: Ideen om at dei burde få ein sjanse og at dei burde vere seksuelt attraktive for kvinnene i sine liv fører med seg ein del frustrasjon. Dei er jo så greie, kvifor vil ikkje kvinnene liggje med dei? Vi kallar menn som tenkjer slik «Nice Guys». Ein Nice Guy må ikkje verte forveksla med ein fyr som faktisk er grei og sympatisk. Ein Nice Guy er grei fordi han vil ha noko, først og fremst sex. Han meiner han har gjort seg fortent til sex fordi han er grei, i motsetnad til dei som faktisk får dama.

I beste fall trur ein Nice Guy at han er ein grei gut, men i verste fall så latar han berre som.

Korleis sjekke opp damer

Å skaffe seg ein partner er ikkje nett eit nytt problem. Vi har alltid hatt behov for råd i vår kurtise, og dette har tradisjonelt vore regulert ved å være ein del av etiketten. Den seksuelle revolusjonen, kvinnefrigjeringa og den generelle av-formaliseringa av det vestlege samfunnet som følgde etter den andre verdskrig endra dette.

Det har nok alltid vore frustrerte menn der ute, men utan formaliserte speleregler vart dei endå meir frustrerte. Det er frå dette sjekkemiljøet sjekkekulturen oppstår. Det å sjekke opp ei kvinne vart ein viktig eigenskap. Dette var i alle fall premissen for Eric Weber som ga ut si bok How to Pick Up Girls i 1970. Det vert hevda at denne boka har selt i over tre millionar eksemplar, og det seinaste opplaget kom i år 2000.

Utgangspunktet for How to Pick Up Girls var ganske enkelt at forfattaren gjerne ville fortelje oss at den moderne kvinne ønskjer å verte sjekka opp. Ho hadde oppdaga fridom og seksualitet, og dette ville ho utnytte. Kjernen for boka er «25 beautiful girls» som Weber intervjuar om kva dei likar.

Weber gjev råd om kvar ein treff kvinner og korleis ein skal gå fram for å sjekke ved dei ulike stadane. Ein av dei meir underlege passasjane i boka er rådet om å melde seg på ballettkurs for å treffe damer, og Weber tryggjer i den samanhengen lesaren om at han ikkje skal vere nervøs for at jentene trur han er homofil – dei vil forstå at han er ein «ekte mann». Her og der, som i introduksjonen, er det eit par underlege valdtektsreferanser, men elles er boka svært uskuldig sett med moderne auge. Vi snakkar ein ekte tidskapsel som peiker attende til eit USA rett etter den namngjetne «Summer of Love».

Den viktigaste lærdomen ein får frå How to Pick Up Girls er at for å trekke kvinner må ein ha sjølvtillit; ein må våge å verte avvist. Dette er kjernen i all sjekkekunst, og som seinare sjekkekunstnarar vidareutviklar.

Forføring via hypnose?

Ein som byggja vidare på dei tidlege metodane var Ross Jeffries, som byrja å halde kurs og skrive bøker på 90-talet. Han var den første moderne sjekkekunstnaren, og ifølgje seg sjølv var han inspirasjonskjelda til Frank T.J. Mackey i Magnolia.

Jeffries freista å gje sine metodar eit skin av vitskap ved å bruke nevrolingvistisk programmering. NLP baserer seg delvis på ein omstridt hypnotisk metode utvikla av Milton Erickson, og er ein pseudovitskap, altså noko som hevder å vere vitskapleg, men som aldri har vore dokumentert. Tvert om tyder dei fleste studiar på at NLP ikkje har noko for seg, og at rapportane som støtter opp om denne metoden inneheld fleire faktiske feil.

Det Ross Jeffries tok med seg frå NLP var ideen om å kunne knytte (eller ankre) kjensler og tankar til bestemte rørsler og liknande. Han meinte at ein kan programmere samtalepartnarar (i dette tilfellet kvinner, så klart), til å knytte positive eller seksuelle kjensler til bestemte handrørsler eller ord, og så utnytte dette. Dette var altså hans sentrale sjekketeknikk.

Jeffries meinte menn burde slutte å føye seg etter kvinner. Menn fekk det dei ville ha om dei var litt meir vanskelege, og ikkje heile tida prøvde å vere greie. Dette vekte sjølvsagt ein del oppsikt blant feministar og andre. Ikkje minst når han reklamerte med sine bøker og seminar (i det han kallar «Speed Seduction» − snøggforføring), med lovnadar om triks som garanterte å skaffe menn eit ligg på rekordtid. Eit av dei hypnotiske triksa i hans metode var å få ei kvinne til å knytte positive kjensler til eit ord eller ein fysisk gest, og så nytte det ordet eller gesten på eit vis som knytte den positive kjensla til sjekkaren og til eventuell seksuell aktivitet.

Jeffries etterfølgjerar er heller ikkje snaue med å hevde vitskapleg grunnlag for sine sjekketriks. Dei er kanskje ikkje like opptatt av NLP, men desto meir av evolusjonspsykologi, sosiobiologi og andre teoriar som enten er funne i randsona av normalvitskapen eller tolka på særeigne måtar. Typisk er at all menneskeleg åtferd vert her spora til tenkte steinaldersamfunn og til dyreriket. For å gripe til Magnolia igjen: «Det er evolusjonært. Det er antropologisk. Det er biologisk. Det er dyrisk. Vi… er… menn!»

Menn kan framleis formeire seg etter å ha gjort ei kvinne gravid, difor vil han alltid jakte på kvinner. Påfuglar tiltrekk seg kvinner ved å vise fjær, difor kan ein sjekkekunstnar få dame med å kle seg ekstravagant og oppsiktsvekkande (sjekkekunstnarane kallar dette «peacocking»). Eit vitskapssyn som dette er deterministisk og mekanisk, noko som forklarar deira sjekketriks: Sei A, få B til respons, følg opp med C, avvent D. Om D så be om nummer eller ta med heim.

Det er snakk om eit verdsbilete blotta for forståing for den kulturelle og sosiale dimensjonen av mennesket og samfunnet.

The Game − spelet

Nye og vordande sjekkekunstnarar samla seg på internettfora på 2000-talet med fancy pseudonym som Maniac High, Papa, Tyler og liknande.

Dei var den nye generasjonen av sjekkekunstnarar; unge menn som har søkt saman på internett for å finne ut korleis dei kunne flørte og sjarmere. Målet deira var sex − nett slik som dei hadde sett på film. Feltrapportane deira og analysane vart opphav til sjekkemanualar som Maniac High’s Seduction Guide (som skal hjelpe greie gutar med å få meir hell med kvinnene), og Tony’s LayGuide.

Desse manualane inspirerte journalisten Neil Strauss til å utforske miljøet. Strauss tek kontakt med ein av dei leiande sjekkeartistane på nett, Mystery. Mystery tek Strauss under sine venger etter eit kurs, og saman byrjar dei å reise rundt i verda og utforske sjekketriks. Strauss, no under sitt nye namn Style, oppsøkjer andre guruar i PUA-miljøet, som Ross Jeffries, for å lære deira metodar. Han kombinerer det beste av det han finn, og han byrjar å få eigne disiplar. Journalisten som alltid hadde oppfatta seg sjølv som lite framgangsrik med damene har no blitt ein guru i PUA-miljøet. Saman med Mystery vert han eit nav i miljøet, og dei samlar sine disiplar i eit hus i Los Angeles. Sjekkekunsten sluker liva deira.

Det er dette ein kan lese om i Strauss si bok The Game: Penetrating the Secret Society of the Pickup Artists.

Guruane i miljøet fungerer som coachar som reiser rundt og held fleire dagar lange workshops med studentane sine. Ei kjapp innføring i teknikkar og liknande, så ein tur i limousin inn til byen der dei får sjå meisteren eller meistarane i aksjon, og deretter prøve seg sjølv. Pris avhenger av kor mykje tid og kor mykje attendemeldingar dei skal få på kurset. Målet med dette, og lovnaden studentane får, er at dei skal plukke opp damer. I brei forstand så skal dei først lære å få eit telefonnummer av ei dame, neste stadium er å kunne få eit kyss, og dei aller beste skal få ei dame til sengs.

Krysset i sengestolpen må ofte vente til elevene har prøvd seg fleire gonger, men meistarane meiner det skal gå å få kven som helst til sengs kva tid som helst. Og når elevene ikkje klarar det, så har dei ei forklaring på det òg.

Spelets regler

Det kanskje mest forunderlege med PUA-miljøet er den eksplosive veksten. Den kan vere vanskeleg å forklare, særleg om ein skal ta utgangspunkt i at Neil Strauss si bok The Game har vore eit avgjerande element. Boka inneheld ein del smakebitar på sjekketriks og rutinar, og er for mange ein stad å byrje å utvikle seg sjølv som sjarmør, men sjølve PUA-miljøet kjem jo ikkje så godt ut av det. Ein må nesten stille seg sjølv spørsmål når det er Tom Cruise, sittande i kantina på scientologikyrkjas «Celebrity Center» der han skjeller ut PUA-miljøet for å vere kontrollerande og manipulativt, som er den fornuftige i boka.

The Game malar ikkje det mest smigrande biletet av miljøet. Ja, dei meistrer sine triks og forfører vakre kvinner, men kven av dei vert lukkelege? Miljøet rundt Style og Mystery kollapsar takka vere lærlingane som dannar avleggaren Real Social Dynamics. Desse framstår som langt meir kyniske og businessorienterte. Mystery kollapsar gong på gong, medan Style finn lukka i å slutte å vere Style og verte Neil Strauss att. Han får seg ein kjæraste først når han legg frå seg PUA-metodane og møter kvinna som eit heilt menneske.

Men det er ikkje dette folk sit att med etter å ha lest boka. Det dei sit att med er at det fins magiske triks ein kan nytte for å forføre kvinner, og det vil mange lære meir om. Difor gav Neil Strauss ut oppfølgjaren The Rules of the Game, som mellom anna inkluderer eit 30-dagars kurs i å verte ein sjekkekunstnar samt manuskript for vellukka sjekking.

Medieeksponering gjorde menn over heile verda klar over at det fans eit tilbod for dei som ikkje klarte å få seg ein kjæraste eller eit ligg. PUA-guruar kunne no reise verda rundt og gje kurs, det eine meir vulgært enn den andre. Mystery fekk eit reality-show på VH1 der han skulle lære ukyssa jomfruer i alderen 20-45 å forføre kvinner. Nokre klarte til og med å kare til seg eit kyss eller to i løpet av dei to sesongane serien varte, men det var smertefullt å sjå på. Underteikna vrei seg litt i sofaen av den påfuglaktige tryllekunstnaren Mystery, som satt på trona si og delte ut råd til sine disiplar før han sende dei ut i klubber stappfulle av menneske for at dei skulle prøve ut den same opningsreplikken til den fungerte og nokon synte interesse (dette var eit bevis for at metoden fungerte).

Det er gjerne slik kursinga og coachinga fungerer: først ei innføring i “metoden” og rutinane for korleis forføre kvinner, før ein skal ut i felten. Populært er òg videoopptak av guruen i aksjon der han demonstrerer kor godt framgangsmåten hans verkar. Ein må nesten gå ut frå at desse videoane er nøye plukka ut for å unngå å syne mindre vellukka seansar.

Sjekkereplikkane vert dyrka som magiske formularar eller ritual. Neil Strauss kommenterer i The Game korleis Los Angeles vart fullt av menneske som oppsøkte kvinner og brukte dei same opningsreplikkene som han sjølv hadde utvikla. Marknaden vart dermed fullstendig overmetta, og metoden vart ubrukeleg.

Sjekking på norsk

Etter utgjevinga av The Game vaks miljøet i Noreg i nokre år. På sitt mest var det fleire hundre sjekkekunstnarar som var meir eller mindre aktive i Oslo, og det var mindre miljø i andre norske byar. Sosialantropolog Sandra Janszó gjorde feltarbeid til masteren sin i Oslo-miljøet frå 2008 til 2010.

Janszó fortel meg at dei som vart rekrutterte til miljøet var allslags typar, frå menn med dårleg sjølvtillit til menn med altfor mykje sjølvtillit, frå dei som aldri hadde fullført vidaregåande skule til dei som hadde universitetsgrad. Nokre var sjenerte og altfor snille, medan andre framsto som sosiopatar. Mine fordomar, og erfaringar med miljøet, fortel meg at dei fleste som søkjer til miljøet er bitre unge menn som ikkje klarar å få seg kjæraste, men Janszó fortel òg om dei som søkjer til PUA-miljøet for å få fleire alternativ og få utvida sitt sosiale nettverk. Eit av hennar funn er at dei fleste av dei bitraste medlemmane i miljøet opplevde ei positiv utvikling der, og fleire er i dag i etablerte og sunne forhold til kvinner. Dei mest kyniske og bitre medlemmane som ikkje såg ut til å utvikle seg i ei positiv retning vart snøgt marginaliserte av resten av miljøet.

Janszó opplevde òg at dei utanlandske guruane ikkje heilt trefte det norske miljøet. Det er ein stor forskjell på å skulle sjekke opp ei kvinne i USA og å skulle gjere det i Noreg (eller resten av Skandinavia). Den amerikanske sjekkekunstnaren Roosh V, som står bak ein bokserie om kvar og korleis ein skal få seg ligg («Bang») rundt omkring i verda, følte seg tvungen til å gje ut Don’t Bang Denmark, då han ganske enkelt aldri kom nokon veg med skandinaviske kvinner. Årsaka? Økonomisk likestilling. Skandinaviske kvinner treng ikkje menn for å overleve. Som ein artikkel i Dissent Magazine fint formulerar det: “Cockblocked by redistribution”[1]. Eit egalitært sosialdemokratisk samfunn prega av jantelova gjev deg ikkje mykje spelerom for å sjekke opp nokon ved å vere ein brautande alfahann og holebuar som skal demonstrere at ein har «høgare verdi» enn andre menn. Det fungerer berre ikkje.

Det er kanskje difor det norske miljøet har krympa slik det har gjort dei siste åra. Ifølgje Janszó er det ikkje stort miljø att. Dei fleste har forsvunne inn i lukka grupper på nett som utanforståande ikkje har innsyn i. Av kommersielle aktørar er det berre Gode Vibber, Dating Adventures og, til dels, Genuine Connections som verkar aktive. I tillegg er det truleg nokre anonyme guruar som tilbyr opplæring. Sjølv Real Social Dynamics, som er den største aktøren internasjonalt, har mindre aktivitet i Noreg − men dei har noregsbesøk på kalenderen for 2015.

Janszó føreslår for meg at i det norske miljøet er det om lag 20 prosent som berre ønskte å nedleggje kvinner, medan resten freista å betre seg sjølv. Brorparten av dei ho møtte i Noreg såg på sjekkekunst som eit vis å utvikle seg sjølv som menneske. Dei ønskja å verte betre og å verte likare alfahannane som får damer.

PUA-miljøet berer absolutt preg av litt New Age-aktig sjølvbetringskultur; bøkene og kursa er prega av den same type «hjelp til sjølvhjelp»-retorikk som ein finn i andre coaching-samanhengar. Nøkkelordet her er gjerne sjølvtillit.

Med sine manuskript over opningsreplikkar og samtalestruktur får sjekkeaspirantane eit verktøy for å komme i gong. Det å starte ei samtale med nokon ein ikkje kjenner er vanskeleg, særleg om ein ikkje veit kva ein skal seie og dersom ein finn den ein skal snakke med tiltrekkande. Dei fleste av oss har på eit eller anna vis kjent på den nervøsiteten. Det finnes ulike måtar å bu seg på slike situasjonar, for å gjere dei mindre skumle. Som å ha innøvde notatar og rutinar å halde seg til. Det er som å ha støttehjul når ein skal lære å sykle: Støttehjula skapar ein falsk tryggleik, men ein kjem i det minste i gang. Problemet er når desse rutinane og magiske triksa får æra for at du klarer deg, og ikkje din styrka sjølvtillit. Når du trur at du berre kan sykle fordi du har støttehjul. Slik vert det ofte med metodane til sjekkemiljøet.

Og slik ender ein gjerne opp med sjekkerar som bruker den same vitsen eller spørsmålet som opningsreplikk på ti ulike kvinner i løpet av kvelden. Og gjentar det same neste helg. Ein dag må jo det fungere, ikkje sant? Sjekkaren vert fanga av det magiske formularet, oppfølgingsrutina, «negginga», «demonstration of value» og så vidare, og får ikkje med seg at dei gongane dei faktisk får napp hjå ei kvinne på byen, så er det på grunn av dei sjølv og deira tilsynelatande sjølvtillit.

Spelet som framandgjer

Sentralt for sjekkinga er altså å ha «game». Game er evna til å framstå som attraktiv for kvinnene og å forføre dei.

Ein har to typar game. Kort oppsummert er indre game din sjølvtillit, medan ytre game er din utsjånad. Den første må du jobbe intenst med deg sjølv for å utvikle, medan ditt ytre game utviklar du ved å skifte ut garderobe, ta solarium, trene og − ikkje minst − kle deg som ein påfugl. Sjekkinga har ein viss spellogikk, og det har vinnarar og taparar. Den som har best game, vil òg vere ein vinnar.

Ein skil mellom metode og rutinar. Metode er eit sett med rutinar og måtar å gå fram på, gjerne utvikla av ein enkel guru. Mystery har sin metode, medan Style har sin. Den vert utvikla av mange rundar med prøving og feiling. Rutinane følgjer med og er enkelttriks og sekvensar av enkelttriks og ting ein skal seie − som opningsreplikk, «neg», diskvalifiserande setningar, identitetsuttrykk, «false time constraints» (eg må gå snart, men eg lurte berre på ein ting) og liknande. Kvar guru og aspirant utviklar sine eigne rutinar, men berre ein faktisk sjekkekunstnar klarar å kombinere ulike element på ståande fot, for aspiranten er dei eit manuskript dei skal følgje.

Rutinane har namn som Lesbian Finger Routine, Five Question Game, The Camera Routine og Cold Reading. Slik skal dei gjere målet sitt komfortabel, og få henne til å senke garden. Og det kan fungere, i tillegg til at for dei som er nervøse og ikkje veit korleis dei skal snakke med framande kvinner er det jo til god hjelp. Det seier seg sjølv at når dei lærar rutinane av andre, er det ikkje alltid sanne anekdotar som vert fortalt, heller ikkje eit sannferdig uttrykk for sjekkekunstnarens identitet. Dette speler heller ingen rolle. Det er eit spel. Det er ei rutine, eit magisk ritual, med eit førehandsbestemt utfall. Trykk på den knappen, så den, så den neste, og om du har gjort dette heilt rett så vil ho like deg og du kan #close, kclose eller fclose. Det vil seie avslutte med å få nummeret eller anna kontaktinformasjon, kysse henne eller gå til sengs med henne.

Språkbruken til PUA-miljøet har eit militært preg, delvis inspirert av Tom Cruise-filmen Top Gun. Døme er «Wingman» (kompis som skal hjelpe deg å sjekke damer), «Target» (målet, altså dama du vil sjekke opp), «Hired Gun» (strippar eller selskapspike som skal imponere damer), «Crash & Burn» (C&B, å verte avvist stygt eller ignorert), «ejecting» (å skyte seg sjølv ut, å runde av eit mislukka forsøk på sjekking) og liknande. I tillegg kjem ei heilt uuttømmeleg liste med akronym, som i seg sjølv ber preg av militær korttale; her nemnar vi i fleng HB (Hot Babe, etterfølgd av eit tal frå ein til ti), BFD (Boyfriend Destroyer), IOI (Indicators of Interest), KAMI (Kino Anchored Motion Inducement, å bruke berøring for å føre dama der du vil) og AMOG (Alpha Male of the Group, sjekkekunstnarens erkefiende). Desse uttrykka kan fylle ganske lange lister, og du finn som oftast ei oversikt i bøkene dei gjev ut. Eller du kan oppsøkje nettsida PUAlingo.com om du absolutt må lære meir.

Dette språket, eller denne sosiolekta om du vil, tilbyr først og fremst ein effektiv måte å kommunisere på og med eit ganske høgt presisjonsnivå. Språket er òg såpass vanskeleg å forstå for dei utanfor at det representerer ein viktig identitetsmarkør. Alle som forstår språket og kan nytte det, er ein av dei og vil verte innlemma i gruppa. Dette er slik språk fungerer, det er difor det ofte er viktig for grupper å bevare språket sitt. Ei gruppe som dannar sitt eiga språk, dannar ein sterk gruppeidentitet. Men språk ekskluderer òg dei som ikkje forstår det, og distanserer brukarane frå andre. Lukka grupper, som scientologikyrkja, kan skape eit språk som skildrar verda på eit vis som dei utanfrå ikkje vil kjenne seg att i.

Slik bidrar språket i PUA-miljøet òg til å distansere og framandgjere medlemmane frå dei kvinnene dei ønskjer å nå. Språket tingleggjer kvinnene; det rangerar etter fysisk utsjånad og gjer dei til militære mål. Det er ikkje rart at miljøet får kritikk av feministar, og det er heller ikkje rart at det skapar grobotn for mange usunne tankar om kvinner.

Feministane har skulda

Real Social Dynamics, som altså vaks ut av miljøet til Style og Mystery på 2000-talet, er den mest aktive gruppa med sjekkekunstnarar i dag.

Desse arrangerer internasjonale turnear, held seminar og workshops ein kan betale dyrt for. Det ein får demonstrert her er eit syn på kvinner fullstendig røva for menneskelegdom. Kvinnene er berre noko som ein skal utøve triksa på for å erobre, med løgn og fanteri om naudsynt. Og sjekkekunstnarane er så stolte av seg sjølv når dei kan syne fram korleis dei kan manipulere andre. Det er eit fullstendig instrumentelt syn på kvinner og mellommenneskelege relasjonar.

Den i Real Social Dynamics som har fått mest omtale, er Julien Blanc. Han vart nyleg utvist frå Australia, då metoden hans vart oppfatta som farleg. Hans kritikarar meiner at metoden han lærar vekk baserer seg på fysisk og emosjonell maktmisbruk, og best kan karakteriserast som overgrep. Det er vanskeleg å seie seg ueinig i dette når eit av hans favorittriks er å overrumple kvinna med eit aldri så lite strupetak. Han har òg oppmoda sine studentar om å gjere som dei vil med asiatiske kvinner, dei er trass alt underdanige og vil føye seg til kvite menn.

Noko har hendt med sjekkemiljøet og sjekkarane.

Den første sjekkekunstboka, Eric Webers How to Pick Up Girls, takka i 1970 feminismen for at det var mogleg å plukke opp kvinner og ha sex med dei. Feminismen og kvinnefrigjeringa gjorde det mogleg for kvinner å oppdage sin seksualitet, kvinnene ønskja no å ha sex.

Versjonen du høyrer frå dagens sjekkekunstnarar er gjerne heilt annleis. Det er feminismen som har øydelagt, og gjort det naudsynt for menn som dei å ta i bruk sjekketriks for å få kvinner. I deira evolusjonspsykologiske og sosiobiologiske perspektiv er kvinnene berre villige til å underkaste seg alfahannen, og ho vil vere langt meir kresen enn mannen i sitt val av partner. Feminismen gjer kvinnene endå meir sjølvstendige og dermed uavhengige av den type menn som PUA-miljøet omfamnar.

På sin blogg skriv sjekkekunstnaren Roosh V om kvifor ein aldri må ha sex med ein feminist. Siktemålet er å venne dei av med feminismen ettersom dei ikkje får sex. Dette er berre eitt av mange bisarre innlegg han har om temaet. Og Roosh V er ikkje kven som helst, men kanskje ein av dei mest populære enkeltståande sjekkekunstnarane på nett i dag.

Menn som skyt kvinner

«Eg er den perfekte gentleman», sa 22 år gamle Elliot Rodger i sin siste YouTube-video. Rodger var forbanna over at kvinner valte å vere i lag med andre enn han, når han sjølv var perfekt. No skulle han ta hemn for at han ikkje hadde hatt sex.

Den 23. mai 2014 drap han seks stykk og såra tretten i Santa Barbara, California, før han sjølv tok livet av seg. Rodger var ikkje ein sjekkekunstnar, PUA hadde ikkje fungert for han, og lovnadane om å forføre kvinner hadde ikkje blitt innfridd. Han var blitt med i PUAhate-miljøet, ei gruppe menn som var definert av eit kombinert sinne mot både kvinner og mot PUA-miljøet. Om PUA hadde fungert for Rodger hadde kanskje ting hatt eit anna utfall.

Sjekkekunstnarane appellerer til ein frustrasjon og eit sinne som syner seg å vere vanskeleg å halde i sjakk. PUAhate-miljøet Elliot Rodger høyrde til oppstår i kryssingspunktet mellom MRA og PUA. Her kombinerast eit fokus på sex og sjekking med eit sinne retta mot kvinner, feministar og «kulturmarxistar».

Bergensbloggaren Eivind Berge hamna i medias søkjelys i 2012 med sitt aggressive kvinnehat og sympatiar for Anders Behring Breivik. Det var feministane si skuld alt saman. Feministane var dei som var skuld i at han vart fråteken høvet til å ha sex. Sex var noko han hadde krav på, men som han ikkje fekk. På same vis som staten kravde inn skatt, meinte han difor at han kunne krevje inn sex via valdtekt. Det var ei skattelegging av feminismen og feministstaten. Liknande tankar gav nyleg Roosh V uttrykk for, då han i sin blogg hevda at for å redusere valdtekt, så burde ein gjere valdtekt på eigen eigedom lovleg. Kvinnene ber jo trass alt om det!

Eivind Berge uttrykte fleire gonger ambisjonar om å verte ein sjekkekunstnar. Han klarte berre aldri å komme så langt. Heldigvis synte ei jente miskunn over han og gav han sex, elles hadde han nok framleis vore ein trugsel mot andre kvinner. Han kunne blitt ein Breivik om ikkje, hevdar han sjølv.

Det er ikkje utan grunn at Berge kunne sympatisere med Breivik. Breivik framsto òg som særs frustrert over manglande merksemd frå kvinner. Om ein les mellom linjene i Breiviks manifest, finn vi ein mann som (i tillegg til mykje anna) slit med å meistre det sosiale, deriblant den sosiale omgangen med kvinner. I Breiviks hovud blei dette til at feminismen hadde øydelagd kvinnene. Resultatet var eit ønskje om å «avfeminisere» samfunnet. Menn måtte bli menn att, og kvinner måtte verte kvinner att − og ikkje minst underordne seg.

Ein kan seie at å trekkje linjene frå alminnelege gutar som ønskjer å få betre sjølvtillit, til terroristar og valdtektsmenn, er å ta hardt i. Og det hadde det nok vore, om det ikkje var for denne kjensla av avmakt og frustrasjon som dei har felles, og som dei deler med den meir aggressive mannsrørsla.

Når vi ser korleis sjekkemiljøet lar seg radikaliserast slik det er tydeleg i Julien Blanc sine sjekketeknikkar og Roosh V sin vulgære misogyni, så må ein faktisk slå alarm. Å jobbe for betre sjølvtillit og betre sosiale ferdigheiter er så klart ein god ting, noko veldig mange hadde hatt godt av, men det må ikkje skje på kostnad av menneskesynet generelt, eller kvinnesynet spesielt.

For om det som skal til for at du får deg betre sjølvtillit og at du får deg eit ligg er at du slutter å tenkje på kvinner som menneske, og heller tenker på henne som et militært mål, så er det kanskje best at du ikkje har sex i det heile teke.

Fotnotar:

1: Katie J.M. Baker (2013), “Cocbklocked by redistribution: A Pick-Up Artist in Denmark”. http://www.dissentmagazine.org/article/cockblocked-by-redistribution

Når menn velges bort

Fra 1/15.

Stadig flere menn faller utenfor familielivet. Har likestillingen gått for langt, eller er det snarere det motsatte som er problemet? I sin tid ved Statistisk sentralbyrå forsket Kari Skrede på spørsmålet.

Kari Skrede.
Foto: Arnfinn Pettersen.

Livsløpet har endret seg mye for dagens unge sammenliknet med dem som vokste opp i de første tiårene av etterkrigstida. Økt satsing på utdanning, nye mønstre for familieetablering og utviklingen på arbeidsmarkedet har endret rammebetingelsene. Økt likestilling mellom kjønnene er en sentral del av dette bildet. I årskullene født etter 1960 har kvinnene i gjennomsnitt lengre utdanning enn jevnaldrende menn. Det er en høyere andel kvinner enn menn med universitets- og høgskoleutdanning, men en høyere andel menn med videregående fagutdanning.

Samtidig har den sosiale differensieringen og betydningen av utdanning endret seg både i arbeids- og familielivet. Arbeidsmarkedet krever mer kompetanse, og det har blitt færre jobber for ikke-faglærte. Kompetansekravene forsterkes i lavkonjunkturperioder, hvor særlig unge på vei inn i arbeidsmarkedet blir utsatt for arbeidsløshet. Dette gjør det vanskeligere å velge mellom jobb og utdanning tidlig i livsløpet – både for unge kvinner og unge menn.

I perioden etter 1960 har Norge, i likhet med andre vestlige i-land, gjennomgått omfattende demografiske endringer, vanligvis omtalt som den andre demografiske overgangen[1]. Det tradisjonelle familiemønsteret tilsa ekteskap og barn tidlig i livsløpet. Nå ble det stadig mer vanlig med sene ekteskap og barn senere i livsløpet. Skilsmissehyppigheten har økt, og i mange land har det vært en markant økning av samboerskap. Samtidig har kvinnene fått mer utdanning, og mødre deltar oftere i lønnet arbeid. Endringene i fødselsmønsteret har gitt store svingninger i fruktbarheten, men mindre i Norge enn i de fleste andre vestlige i-land.

Kjønn og familiedannelse

Den løpende befolkningsstatistikken har tradisjonelt fulgt utviklingen i kvinnenes fruktbarhet.

Utsettelsen av førstefødslene begynte for alvor på 1970-tallet og førte til synkende fruktbarhetstall[2] fram til 1983-84. Da var fruktbarheten nede i 1,66 barn pr kvinne, et foreløpig minimum for etterkrigstida. (For at befolkningen skal reprodusere seg på samme nivå, må dette tallet ligge på rundt 2,1 barn.) Senere har fruktbarheten igjen steget noe. Gjennom 1990- og 2000-tallet har den ligget i nærheten av reproduksjonsnivået, i motsetning til hva som er tilfellet i de fleste europeiske land. [3]

Siden fruktbarheten varierer en god del over tid får vi et bedre mål for utviklingen ved å se på den såkalte kohortfruktbarheten[4], det vil si den faktiske utviklingen i barnetall og plassering av fødslene gjennom livsløpet for kvinner i ulike fødselskull. Ved inngangen til 2000-tallet hadde alle etterkrigskohortene av norske kvinner som hadde passert 40-års alder, oppnådd et gjennomsnittlig barnetall på minst reproduksjonsnivået eller svært nær det. Samtidig viste utviklingen økende forskjeller i barnetall i de yngre kvinnekohortene. Andelen barnløse kvinner og ettbarnsmødre hadde økt i de yngre kohortene. Det hadde også andelen kvinner med tre eller flere barn. Men andelen tobarnsmødre hadde gått markant ned sammenliknet med toppnivået fra sent på 1940-tallet og tidlig på 1950-tallet.[5]

Endringene i mennenes familieetablering var ikke like godt dekket i den løpende statistikken. Men de endringene som var skjedd for kvinner, stimulerte interessen for bedre innsikt også i menns familieetablering. Med dette utgangspunktet tok Statistisk sentralbyrå initiativ til et forskningsprosjekt der en brukte data fra tilgjengelige registre for samtlige menn født i Norge i hvert femte år i perioden 1940-80. Vi kunne dermed sammenlikne familiedannelse og familieutvikling for de unge generasjonene med utviklingen for generasjonene som vokste opp tidligere i etterkrigstida. Hovedhypotesen var at familiedannelsen gradvis er blitt mer sosialt selektiv og at utslagene her er sterkest for menn. Vi antok at dette var en konsekvens av at kvinnene var blitt økonomisk mer selvstendige. Dermed har de mulighet til å være mer selektive i valg av partner, og større makt og mulighet til å bryte ut av en utilfredsstillende familiesituasjon.

Færre menn blir fedre

I de yngre fødselskohortene var det større endringer i familieetableringen for menn enn for kvinner. Utsettelsen av første fødsel er mer markert for menn enn for kvinner[6]. Andelen barnløse ved ulike alderstrinn har økt for begge kjønn, men betydelig mer for menn enn for kvinner. Andelen barnløse var lavest i 1945-kohorten for både kvinner og menn. Fra 1945-kohorten til 1960-kohorten økte andel barnløse ved 40-års alder for kvinner fra 9 til 13 prosent, mens andelen barnløse menn gikk opp fra 17 til 26 prosent.

Det er få kvinner som får sitt første barn etter fylte 40 år. For kvinner gir barnløsheten ved 40 år dermed en god pekepinn på det endelige nivået. Biologien setter ikke samme grense for menn. I kohortene fra 1940- og 1950-tallet var det likevel få menn som fikk sitt første barn etter 40. Vi må regne med at andelen eldre førstegangsfedre vil øke noe i de yngre kohortene. Det er likevel ikke grunn til å vente så denne andelen vil stige så sterkt at hele den sterke økningen i barnløshet for yngre generasjoner forsvinner senere i livsløpet. Én viktig grunn til at barnløsheten har økt mer for menn enn for kvinner, er en markert økning i andelen «flerkullsfedre», det vil si menn som har barn med mer enn én kvinne.

I 1940-kohorten var det 7 prosent flerkullsfedre blant de mennene som var blitt fedre innen 60 års alder. I 1955-kohorten var det hele 12 prosent av mennene som var blitt flerkullsfedre allerede innen fylte 45. I 1960-kohorten var andelen flerkullsfedre nesten like høy allerede ved 40års alder. Økningen i andelen flerkullsfedre innebærer at en del kvinner som kunne vært valgt som partnere av de barnløse mennene, allerede er «opptatt». Satt på spissen kan vi si at utviklingen signaliserer en økt resirkulering av «pent brukte» menn i de yngre kohortene. Dermed vil andelen «ubrukte» og barnløse menn også øke i de samme fødselskullene. Utviklingen tyder på at vi etter hvert vil få en betydelig høyere andel barnløse menn.

Dette ser vi allerede nå også i den løpende fødselsstatistikken. Statistisk sentralbyrå endret sin praksis på 2000-tallet og publiserer nå barnetallsfordeling både for kvinner og menn etter fødselskohort.[7] De nyeste tallene viser at av menn født i 1970 og 1973, var henholdsvis 27 og 28 prosent barnløse ved 40 år. Som ventet ser vi en økning i eldre førstegangsfedre. Blant menn født i 1960 ble andelen barnløse redusert med 3,5 prosentpoeng i aldersintervallet fra 40 til 50 år. Med 20 prosent barnløse ved 50 års alder, har likevel menn født i 1960 mye høyere barnløshet på dette alderstrinnet enn generasjonene født på 1940- og 1950-tallet.

Økte forskjeller i familiedannelser

Selv om de fleste unge kvinner og menn utsetter fødslene, er det fortsatt noen som starter tidlig. Ett av siktemålene med vårt prosjekt var å få økt innsikt i omfanget av fødsler i og utenfor samboerskap, særlig blant unge som starter tidlig. Det er i denne gruppen omfanget av fødsler utenfor ekteskap tradisjonelt har vært høyest.

Norge hadde vært gjennom en periode med sterk vekst i andelen som var født utenfor ekteskap. Det var vanlig å anta at hovedtyngden av disse var født i samboerskap. Arbeidet med å legge om fødselsstatistikken var i gang, men ennå ikke avsluttet. Fra tidlig på 2000-tallet har Statistisk sentralbyrå imidlertid registert mors samboerstatus som en egen kategori i fødselsstatistikken. Statistikken bekrefter en økning i andelen barn født med samboende foreldre i denne perioden, mens andelen gifte foreldre har blitt redusert. Andelen enslige mødre har ligget relativt stabilt på 10-12 prosent.[8]

Den løpende statistikken skiller ikke på samlivstatus for mødrene eller om mor er førstefødende eller om hun har barn fra før. Et forprosjekt viste imidlertid at andelen aleneboende mødre lå en god del høyere for førstefødslene enn for senere fødsler. Analysen var basert på fødselsmeldingene fra 1999. Andelen mødre som verken var gifte eller samboende ved barnets fødsel, var knapt 12 prosent for alle fødsler under ett og 19 prosent for de førstegangsfødende.[9]

Endringene i samlivsformer og fødselsmønster gjenspeiles i mennenes familieetablering. I 1950-kohorten fikk 12 prosent av mennene sitt første barn utenfor ekteskap. Hovedtyngden av disse barna var født før faren ble 30 år. I 1965-kohorten øker andelen menn med første fødsel utenfor ekteskap også markert etter at 30-års alder er passert. Ved 35-års alder hadde om lag 65 prosent av 1965-fødselskohorten fått sitt første barn. Av disse hadde over halvparten fått første barn utenfor ekteskap. Av fødslene som fant sted før mennene fylte 25 år, var hovedtyngden utenfor ekteskap.

Vår analyse viste at en betydelig andel av de tidlige fødslene utenfor ekteskap skjedde uten at foreldrene var samboende, eller var i samboerskap som ble oppløst kort tid etter fødselen. Vi brukte her registeropplysninger om fars forsørgerstatus (målt ved forsørgerfradraget[10]) i året etter fødselen, som et felles mål for andel gifte og samboende fedre ved fødselen. Fedre i samboerforhold som ble oppløst kort tid etter fødselen, ble altså regnet som ikke-samboende fedre.

Vi gjennomførte også en analyse hvor vi studerte overgangen fra fødsel utenfor ekteskap til samboerskap. Blant menn som fikk sitt første barn før de var fylt 25, var det få som bodde sammen med og forsørget barn året etter at barnet ble født. Sannsynligheten for å være samboende far året etter fødsel (blant menn som ikke fikk første barn i ekteskap) øker med mannens alder, utdanning og inntekt. Analysen viste også at sannsynligheten for førstefødsel uten overgang til samboerskap året etter, var markert høyere for de yngre kohortene. Parallelt med at det var blitt færre tidlige førstefødsler i de yngre kohortene sett under ett, var det en økende andel av disse fødslene som fant sted utenfor parforhold og i ustabile samboerforhold. Utviklingen hadde dermed gått i retning av mer markerte sosiale forskjeller i familiedannelsesprosessen i de yngre kohortene, mellom dem som får barn tidlig i livsløpet og dem som utsetter fødslene.

Økonomi og sosial seleksjon

En tidligere studie av utviklingen av levekårene i yngre fødselskohorter på første halvdel av 1990-tallet pekte i retning av at overgangsstønaden for enslige forsørgere[11] hadde hatt betydning for familieetableringen. Blant ugifte kvinner som ble mor før 25-års alder var det en stor andel som mottok overgangsstønad. Blant unge kvinner med lav utdanning hadde mødrene høyere inntekt enn kvinner uten barn. Dette trass i at unge gifte mødre med kort utdanning gjennomgående hadde svært lav inntekt.[12]

Utviklingen i mennenes familieetablering støttet opp under antakelsen om at overgangsstønaden kan ha hatt betydning for omfanget av tidlige førstefødsler, spesielt når vi ser på utviklingen i et litt lengre tidsperspektiv. Da overgangsstønaden for ugifte mødre ble innført i 1967 (og erstattet den tidligere loven om enke- og morstrygd fra 1964), rådde fortsatt sterke normer om at barn helst skulle bli født i ekteskap. I de kohortene som etablerte seg med familie i de første tiårene etter krigen, var det mange som ble foreldre relativt tidlig i livsløpet. I denne perioden var det både mulig og vanlig for menn å bli familieforsørger tidlig i livsløpet, og svært ofte var det første barnet allerede på vei når ekteskapet ble inngått. I disse kohortene kom de aller fleste førstefødslene i ekteskap. De relativt få førstefødslene utenfor ekteskap fant gjerne sted tidlig i livsløpet. [13]

I tiårene som fulgte har normene endret seg. Å vinne sosial aksept gjennom ekteskap har fått mindre betydning. Begrepet «å være nødt til å gifte seg» er forsvunnet fra dagligtalen. I de aller fleste sosiale lag er det ikke lenger et sosialt stigma knyttet til å være ugift og enslig mor. Dermed blir det også en lavere terskel for å velge bort samboerforholdet eller å oppløse det kort tid etter at barnet er født.

De som velges bort

Parallelt med at overgangsstønaden har gitt kvinner økt økonomisk autonomi, er unge menns forsørgerevne svekket gjennom endringene i arbeidsmarkedet. Unge menn med kort utdanning står svakere på arbeidsmarkedet enn tidligere. De har dermed mindre økonomiske ressurser å tilby for en tidlig familieetablering.

De tidligere fødslene bidrar til en lavere terskel for å bli far, samtidig som de bidrar til en høyere terskel for det nære faderskapet, altså at far bor sammen med og forsørger egne barn eller stebarn. Der vi kan sammenlikne eldre og yngre kohorter, ser vi en klart fallende andel som har blitt fedre ved alle alderstrinn, mens terskelen for det nære faderskap er blitt enda høyere. I kohorten av menn født i 1940 bodde tre fjerdedeler av mennene sammen med og forsørget barn ved 40-års alder (75 prosent). I 1960-kullet var denne andelen redusert til under to tredjedeler (63 prosent).

Sosioøkonomiske kjennetegn påvirker sannsynligheten for ha blitt far før fylte 40 år såvel som sannsynligheten for å bo sammen med og forsørge barn ved samme alder. Menn som var blitt registrerte fedre før fylte 40, hadde i gjennomsnitt en bedre inntektsutvikling enn menn uten barn, også når en kontrollerer for ulik utdanning.

Sosioøkonomiske kjennetegn slår enda sterkere ut for sannsynligheten for å være samboende far eller stefar ved 40-års alder. En mann med høy utdanning er langt oftere en samboende far. Den positive virkningen av utdanning øker markert for de yngre kohortene. Høyere inntekt gjør det også mer sannsynlig at en mann blir en samboende far, men betydningen er mindre enn for utdanning. Og det å bli far i ung alder, virker negativt på sannsynligheten for å være samboende far når man er 40.

Den sterkere økningen i barnløsheten for menn enn for kvinner har nær sammenheng med hyppigere skilsmisser og oppløsning av samboerskap. Dermed blir også «bruktmarkedet» mer aktuelt som partnermarked. Dette gjelder i og for seg begge kjønn, men kvinners mer selvstendige stilling, økonomisk og sosialt, har gitt dem mulighet til å gå gjennom en lengre søkeperiode. Da kan en «pent brukt» mann med gode ressurser være en bedre kandidat til ny make enn en «ubrukt» mann med få ressurser. Samlivsoppløsningen bidrar altså til økningen i andelen av flerkullsfedre . Den sterkere sosiale seleksjonen til det nære faderskapet i de yngre fødselskohortene gjelder for fedre med barn bare i ett kull såvel som flerkullsfedre. Å være flerkullsfar er ikke i seg selv en sikker vei til det nære faderskapet.

En senere undersøkelse av fødselshistoriene for menn fra kohortene 1955-85 fant at flerkullsfødsler for menn hadde et tosidig mønster i forhold til sosioøkonomiske ressurser.[14] Menn med høy sosioøkonomisk status har høyere sannsynlighet for å bli far med ny partner. Men det samme gjelder for menn med lav sosioøkonomisk status. Disse mennene har ofte ustabile samliv og høyere samlivsoppløsning. Funnene samsvarer godt med de tidligere funnene om hva som påvirker det nære faderskapet.

Forskjellene etter utdanning i den tidlige familiedannelsen blir forsterket senere i livet. Dette bekreftes av forskning på utdanningens betydning på skilsmisserisikoen. For førstegangs ekteskap inngått i perioden 1980-99 reduseres sannsynligheten for skilsmisse med økende utdanning for ektefellene – altså at skilsmisserisikoen er høyest når ektefellene har kort utdanning.[15]

Mer likestilling og større ulikheter?

I den offentlige debatten hevdes det fra tid til annen at likestillingen er gått for langt, ofte med henvisning til de høyere tersklene for det nære faderskapet. Etter min mening viser utviklingen snarere at de sosiale forskjellene har blitt større. Endringene i familieetablering innebærer økte ulikheter både etter kjønn og utdanning. Det er for menn med kort utdanning vi kan se de tydeligste virkningene av kvinnenes økte økonomiske selvstendighet. Den sterkere «inntektssorteringen» av menn tyder på at kvinner velger bort menn som er dårligere forsørgere. Konflikten er altså knyttet mer til svikt i en tradisjonell forsørgerrolle enn til svikt i likestillingen. Denne konflikten er etter alt å dømme mer markert i dagens unge generasjoner enn i eldre generasjoner. Den gang hadde mennene mer å tilby som forsørgere, og ekteskapet betydde mer for den sosiale aksepten.

Sterkere sosial seleksjon til det nære faderskapet kan heller ikke entydig tolkes som en virkning av at likestillingen er gått for langt. Det er selvsagt ikke så enkelt at mannens utdanning er det eneste kriteriet kvinner med lang utdanning legger til grunn for valg av partner. Kvinner som både ønsker seg barn og som ønsker å satse for fullt på en yrkeskarriere, vil imidlertid lete etter mulige partnere blant menn som ikke bare ønsker seg barn, men også er innstilt på selv å stille helhjertet opp på hjemmeplan.

En mulig forklaring på økt omfang av flerkullsfedre kan være økt vegring mot foreldreansvaret blant barnløse menn. Det er flere tegn på at yngre menn ikke like høyt som kvinner prioriterer det å bli foreldre.[16] De europeiske verdiundersøkelsene tyder på at menn i noe mindre grad enn kvinner ønsker seg barn. Dette støttes også av en svensk undersøkelse om unges syn på familie og arbeid, hvor unge menn framstår som mindre motivert for barn[17]. Færre menn mener at det å få barn er meningen med livet og prioriterer i stedet arbeid og fritid. Liknende tendenser er senere funnet i en norsk undersøkelse av framtidsplaner, familie og samliv[18].

Et «likestillingsunderskudd» i fødslene?

Alt i alt peker utviklingen i fødselsmønsteret snarere i retning av at likestillingen har et forbedringspotensiale enn at den er kommet for langt. Gir det noen mening å snakke om et «likestillingsunderskudd» i fødselsmønsteret – altså at vi mangler noen fødsler som vi kunne ha hatt om likestillingen var kommet lengre?

Her kan det være relevant å se på forholdet mellom barnløshet for menn og for kvinner. Både blant menn og kvinner blir det flere barnløse. Nærmere undersøkelser viser at barnløsheten ved 40-års alder nå er økende for kvinner med lang utdanning i yngre kohorter. Kanskje er det blitt vanskeligere for kvinner med lang utdanning å finne menn som tilfredsstiller de forventningene kvinnene har til menn som make og med-forelder. Dette kan ses som et tegn på et «likestillingsunderskudd» i fødselsmønsteret.

Tradisjonelt har kvinner med lang utdanning søkt sine ektefeller (etter hvert også samboere) blant menn som selv har lang utdanning. Andelen kvinner med lang utdanning har økt. Selv om det blant dagens 40-åringer fortsatt er flere menn enn kvinner med lang utdanning, er mannsoverskuddet betydelig redusert. Denne utviklingen bare fortsetter. Dermed blir det sterkere konkurranse blant kvinnene om mennene på «øverste hylle».

Et annet tegn er ulikhetene i barnetall. Kvinner hvis utdanning er innenfor kvinnedominerte yrker som sykepleier og lærer har i gjennomsnitt flere barn enn kvinner med utdanning for mannsdominerte og nøytrale yrker[19]. De kvinnedominerte yrkene kjennetegnes av et høyt innslag av deltidsarbeid, også blant kvinner med relativ lang utdanning. Dette kan peke i retning av at det er par med «likestilling light» som så langt har høstet de største gevinstene av de sjenerøse familiepolitiske ordninger vi nå har i Norge.

Denne utviklingen presenterer utfordringer både for menn og for kvinner. Vi ser altså tendenser til et «krympende faderskap», både hva gjelder andelen menn som blir fedre og andelen som bor sammen med barn senere. Familiedannelsen legger rammer for det senere livsløpet. De mange barnløse menn og menn med svakere tilknytning til sine barn vil kunne forsterke de framtidige utfordringene med en aldrende befolkning. En voksende eldrebefolkning hvor en betydelig andel eldre menn ikke har ektefelle eller egne barn, vil stille større krav til omsorgspolitikken.

Litteraturliste:

Bernhardt, Eva (2000) Familj og karriär. VälfärdsBulletinen 4: 4-5.

Byberg, Ingvild Hauge, Aslaug Hurlen Foss & Turid Noack (2001) Gjete kongens harer – rapport fra arbeidet med å få samboere mer innpasset i statistikken. Rapporter 2001/40. Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Jensen, An-Magritt (2004) Harde fakta om myke menn. I: Anne Lise Ellingsæter & Arnlaug Leira (red) Familien og velferdsstaten – utfordringer og dilemmaer. Oslo: Gyldendal Akademisk, 201-230.

Lappegård, Trude (2000) New fertility trends in Norway. http://www.demographic-research.org/Volumes 2 (3).

Lappegård, Trude (2001) Valg av utdanning – valg av livsløp? Utdanning og ulikhet i kvinners fruktbarhetsatferd. Tidsskrift for samfunnsforskning 42: 409-435.

Lappegård, Trude & Marit Rønsen (2013) Socioeconomic differences in multipartner fertility among Norwegian men. Demography 50(3): 1135-1153.

Lesthaeghe, Ron J (1995) The second demographic transition in Western countries – An interpretation. I: Karen Oppenheim Mason & An-Magritt Jensen (red.) Gender and family change in industrialized countries. Oxford: Clarendon, 17-62.

Lyngstad, Torkild Hovde (2004) The impact of parents’ and spouses’ education on divorce rates in Norway. http://www.demographic-research.org/Volumes/ 10(5): 121-142.

Lyngstad, Torkild Hovde & Turid Noack (2005) Vil de velge bort familien? En analyse av unge nordmenns ekteskaps- og fruktbarhetsintensjoner. Tidsskrift for velferdsforskning 8: 120-134.

Noack, Turid & Lars Østby (1981) Fruktbarhet blant norske kvinner. Resultater fra Fruktbarhetsundersøkelsen 1977. Sosiale og økonomiske studier 49. Oslo: Statistisk sentralbyrå.

Rønsen, Marit & Kari Skrede (2005) Nordic fertility patterns – compatible with gender equality? I: Anne Lise Ellingsæter & Arnlaug Leira (red.) Politicising Parenthood: Gender Relations in Scandinavian Welfare State Restructuring. Bristol: Policy Press.

Skrede, Kari (2002) Towards gender equality in Norway’s young generations? I: Jørgen Carling (red.) Nordic demography: Trends and differentials, Scandinavian Population Studies, 13. Oslo: Unipub/Nordic Demographic Society, 191-218.

Skrede, Kari (2004a) Familiepolitikkens grense – ved ‘likestilling light’? I: Anne Lise Ellingsæter & Arnlaug Leira (red.) Familien og velferdsstaten – utfordringer og dilemmaer. Oslo: Gyldendal Akademisk, 160-200.

Skrede, Kari (2004b) Færre menn blir fedre. I: Økonomiske analyser 23(6): 57-68.

Skrede, Kari (2005) Foreldreskap i forandring – færre menn blir fedre. Tidsskrift for kjønnsforskning 29(2).

Skrede, Kari & Annemette Sørensen (1983) På spor av en ny kvinnerolle? I: Kari Skrede & Kristin Tornes (red.) Studier i kvinners livsløp. Oslo: Universitetsforlaget, 198-240.

van de Kaa, D J (1987) Europe’s second demographic transition. Population Bulletin (42)1: 1-57.

Fotnoter:

1: Van de Kaa 1987, Lesthaege 1995

2: Fruktbarhetstallet måler periodefruktbarheten. Den beregnes på grunnlag av fødselstallene i et gitt år under forutsetning av at kvinnenes fruktbarhet over livsløpet er det samme som fruktbarhetsnivået i de enkelte aldersgruppene av kvinner i dette året.

3: Statistisk sentralbyrå 2015: http://www.ssb.no/ /befolkning/fødte/statistikkbanken: Tabell 04232 Samlet fruktbarhetstall.

4: En kohort omfatter alle som er født i et bestemt år eller en bestemt tidsperiode.

5: Lappegård 2000.

6: I fødselsregisteret er fødsel for menn definert som registrert farskap ved barnets fødsel. Adopsjoner er også inkludert i registeret, både for menn og kvinner. De aller fleste fødsler og adopsjoner i Norge har registrerte opplysninger om begge foreldre.

7: Statistisk sentralbyrå 2015: http://www.ssb.no/ /befolkning/fødte/statistikkbanken: tabell 07870: Barnetallsfordeling etter kvinnen/mannens alder og fødselskohort. Tallene er basert på den bosatte befolkningen, som påvirkes av inn- og utvandring, og derfor ikke helt sammenliknbar med undersøkelsen hvor vi fulgte fødselskullet over livsløpet og korrigerte for avgang ved utvandring og dødsfall. Det er imidlertid relativt beskjedne forskjeller mellom tall som kan sammenliknes direkte.

8: Statistisk sentralbyrå 2015: http://www.ssb.no/emner/befolkning/fødte/

9: Byberg, Foss og Noack 2001.

10 Forsørgerfradraget var et fradrag i skatt som ble innført ved skattereformen i 1970. Det omfattet forsørgelse av barn i alderen fra 16 til 20 år, altså for gamle til barnetrygd. I 1977 ble fradraget utvidet til å gjelde for barn i barnetrygdalder. Fradraget var delt mellom foreldrene og omfattet både egne barn og eventuelle stebarn, men ble gitt bare til foreldre eller steforeldre som bodde sammen med de forsørgete barna. Fradraget ble fjernet ved omleggingen av barnetrygden i 2001.

11: Overgangsstønaden ble tidlig på 1970-tallet gjort kjønnsnøytral og utvidet til også å gjelde skilte og separerte forsørgere. Den overveiende andelen av stønadsmottakere har vært kvinner. Overgangsstønaden har gitt enslige forsørgere mulighet til å forsørge seg selv med støtte fra velferdsstaten i en overgangsperiode. Den kunne også benyttes som støtte til videre utdanning og dermed på sikt bidra til en bedret posisjon på arbeidsmarkedet for aleneforsørgere. Ordningen ble altså i større grad enn tilsvarende ordninger i våre naboland en slags garantert minsteinntekt for en begrenset periode. Stønaden har gjennomgått omfattende endringer fra slutten av 1990-tallet. Men for mesteparten av perioden som dekkes av vår undersøkelse kunne stønaden opprettholdes inntil yngste barn var fylt ti år.

12: Skrede 2002.

13: Noack og Østby 1981, Skrede og Sørensen 1983.

14: Lappegård og Rønsen 2013.

15: Lyngstad 2004.

16: Jensen 2004.

17: Bernhardt 2000.

18: Lyngstad og Noack, 2005.

19: Lappegård 2001.